patitul

Bez příčiny

Ed James

Kalibr

Bez příčiny

Ed James

Přeložil Ivan Ryčovský

SENSELESS

Copyright © 2020 by Ed James

Translation © Ivan Ryčovský, 2021

ISBN 978-80-242-7170-5

Věnováno Kat

Den první

1

[Bob, 11:10]

Bob Rutherford o krok ustoupil a naposledy si prohlédl své dílo. Kdyby na břidlicové zídce místy nechyběl břečťan, nikdo by nedokázal říct, který úsek posledních pár hodin opravoval. Úhledně naskládané tenké destičky lemovaly trasu klikaté silnice, jež ubíhala směrem k vesnici.

Za ním zaburácel motor auta, které se úzkou silničkou řítilo až příliš rychle.

Bob se přitiskl břichem ke své dodávce. Tmavé SUV prosvištělo kolem v oblacích zvířeného listí a dieselových zplodin a zmizelo za zatáčkou pod baldachýnem stromů.

Minul mě o centimetry!

Blbec.

Bob skočil za volant a otočil klíčkem zapalování. Motor se s koktáním probudil a Bob se rozjel. Z palubní desky se ozvalo vyzvánění telefonu.

„Už jedeš konečně domů?“ zaburácel z reproduktoru hlas jeho Shirley.

Bob právě pomalu projížděl zatáčkou a ztlumil hlasitost. „Musím přece vyplnit daňový přiznání, ne? Mám děsnej hlad. Nechci se chlubit, ale udělal jsem kus skvělý práce.“ Po blbci v SUV nebylo ani vidu. Bob projel další zatáčkou: stromořadí tu bylo temnější a hustší a nepropouštělo dopolední slunce. Po obou stranách pokračovaly břidlicové zídky, vpravo přerušené příjezdem k Proudfootovic statku. Na pravé straně zahlédl stojící SUV. Vzápětí vystřelilo a vzdalovalo se od Boba takovou rychlostí, že nepřicházelo v úvahu, že by je mohl dohnat.

Zároveň uviděl na zemi ležet nějaký předmět; proti svěží zeleni vypadal téměř bílý.

Bob dupl na brzdu a strašlivě zařval. Hodilo ho to dopředu a pás se mu zaryl do žeber.

„Co se děje, Bobe?“

Bylo to ploché, nízké a leželo to na podušce z kopřiv téměř zcela ukryté za hustým keřem zasahujícím do silnice.

Tělo.

Lidské tělo.

„Bobe?“

„Shirley, myslím, že jsem zrovna zahlédl mrtvolu.“

V reproduktorech to zachrastilo, jak zalapala po dechu. „Volej policii!“

„Jo, jasně.“ Bob prudce přikývl, jako by ho mohla vidět, a probral se ze strnulosti. „Zavolám ti zpátky.“ Stiskl červené tlačítko, vyťukal na klávesnici 999, nespouštěl oči z nehybného předmětu a netrpělivě podupával, zatímco telefon zvonil a zvonil, až…

„Tísňová linka. S kým chcete spojit?“

„Policii, prosím.“ Bob prudce otevřel dvířka a vystoupil z dodávky. Nad silničkou šelestil lehký vánek a skrz šumící listí přinášel protivně sladkou vůni zimolezu.

Znovu pohlédl na tělo. Rozhodně to byla žena. Mladá. A nahá, jak ji pámbu stvořil…

„Policie, příjem,“ ozval se mužský hlas, vysoký a jasný jako letní den. „Na jaké adrese nebo v jaké lokalitě došlo k hlášené události?“

Bob sevřel mobil o něco pevněji a zůstal stát na místě. Rozhlédl se nahoru a dolů po silničce. „Neznám směrovací číslo ani mapový souřadnice, ale jsem hned za Minster Lovellem. Vesničkou poblíž Witney v Oxfordshiru. Na… na silnici, co vede do vesnice shora.“

„Vteřinku. Jak se jmenujete, pane?“

„Bob Rutherford.“ Pátral v obou směrech, zda neuvidí jiné auto, pozorně naslouchal a pak udělal další krok přes silnici.

„Haló, Bobe? Mohla by to být Leafield Road?“

„To by mohlo bejt. Hele, opravuju zídku u Maitlandových, těch starejch manželů. Bydlí pár stovek metrů za koncovou tabulí.“

„Výborně, máme vás.“ Znělo to, jako by se ten člověk usmíval. „A teď, Bobe – co se stalo?“

„Našel jsem dívčí tělo.“ Bob se na ni znovu podíval. Byla děsivě vyhublá. Povzdechl si. „Poslyšte, je samá kost a kůže. Myslím, že může bejt zdrogovaná.“

„Dýchá?“

„Člověče, pošlete sem někoho, ať to zjistí…“

Žena se převalila na bok.

„Kristepane!“ Bob uskočil zpět a tiskl se k dodávce.

Žena měla zavřené oči, ale hrudník se jí zvedal, jako by mělce dýchala.

„Ona žije!“

„Díky, Bobe. To je… to je dobře.“

Bob se přikrčil a s bušícím srdcem se k ní blížil. „Haló, holka, seš v pořádku?“

Žena nereagovala.

„Zmýlil jsem se. Řekl jsem spojovatelce, ať mě přepojí na policii. Musíte ale poslat sanitku, a fofrem.“

„Jedni i druzí jsou na cestě, Bobe.“

Dívka otevřela oči a otočila k němu hlavu: měla divoký a nepřítomný pohled. Možná v tom byly drogy, ale možná ne. Možná za tím bylo něco jiného.

„Všechno je oukej, zlato.“ Bob k ní natáhl volnou ruku a usmál se. „Já jsem Bob. Jak říkají tobě?“

Dívčinými prsty projel záškub, pak je sevřela kolem stonků plevele, v němž ležela, a zkroutila trsy kopřiv a šťovíku. Jako by se snažila vstát, ale neměla dost energie.

Bob udělal další krok a usmál se ještě víc zeširoka. „Hele, nic se neděje.“

„Pane, radil bych vám…“

Dívka začala mrkat, energicky a rychle. Pak zamžourala na Boba a vydala zasténání, hluboké a hlasité. Jako ta toulavá kočka, co si udělala doupě pod jejich terasou, když se paní ze zvířecího útulku snažila pochytat a ochočit její koťata.

Udělal další krok a žena zaječela.

2

[Corcoran, 11:55]

Vyšetřující seržant Aidan Corcoran na sedadle spolujezdce poposedl a snažil se zaujmout pohodlnou polohu, zatímco auto poskakovalo po venkovské cestě. Natáhl si nohu pod palubní desku. V pravé kyčli měl křeč, nijak nesnesitelnou, ale stejně…

Něco cvaklo a on si slabě povzdechl. Skoro si odfoukl úlevou.

Vyšetřující inspektorka Alana Thompsonová řídila služební volvo jako idiot, přes most doslova přeskákala a někde zespodu se ozval kovový skřípot. Kriketové hřiště i s parkovištěm se kolem nich jen mihlo, a když strhla volant, aby předjela cyklistu, vjela na travnatou krajnici. Listí smuteční vrby pohladilo čelní sklo.

Corcoran si řidičku změřil. „Nemohla byste zpomalit, paní inspektorko?“

„Nechte si tu paní, seržante. Už nejste u metropolitní policie.“ Thompsonová zabočila na další silnici, která vypadala jako ta pravá, ale v takovém zapadákově si člověk nemohl být jistý. Projeli vesničkou jako z pohlednice. Venkovská hospoda, změť kamenných domků, některé s doškovými střechami; pak zástavba pomalu řídla, což je pro střední Anglii typické, a vesnice postupně, i když neochotně, uvolňovala místo volné krajině. Parkoviště napravo nemělo žádné označení, které by prozrazovalo jeho účel. Jen varování, že následuje silnice v šíři jediného pruhu bez míst k vyhýbání. Silničku lemovaly z obou stran úhledné břidlicové zídky.

Thompsonová prudce zastavila, až pneumatiky zakvílely.

O jednu ze zídek se opíral mladík v uniformě s psací podložkou v ruce a ve větru se třepotala půlka role policejní pásky, která vepředu přehrazovala silnici. Mladý policista, celý dychtivý a horlivý, se vydal přímo k nim.

Thompsonová stáhla okénko a vystrčila z něj služební průkaz. „Je to vážně nutné, konstáble?“

Uniforma se napřímila, jako by potkala královnu. „Promiňte, paní inspektorko, ale myslel jsem, že by tam mohli být z forenzního.“

Otočila klíčkem a motor dorachotil. „Je snad mrtvá?“

„Ne, paní inspektorko, ale…“

„Přestaňte mi tak říkat. Jmenuju se Alana.“ Thompsonová vystoupila a zabouchla za sebou dvířka.

Corcoran počkal, až se navine bezpečnostní pás, otevřel dveře, vystoupil na silnici a pomalu si začal prohlížet scenerii.

O kus dál vepředu parkovala sanitka a majáky blikaly v jasném slunci. U sanitky stály jiné dvě uniformy a povídaly si se záchranářem v zelené kombinéze. V dálce na druhém konci silničky držela hlídku další uniformovaná policistka.

Thompsonová si strčila ruce do kapes. „Máte představu, kdo to je?“

„Bohužel ne. Maník ji našel nahou. Prohledal jsem okolí, ale nikde žádné oblečení, telefon, peněženka, nic.“

„A proč nehledáte dál?“

„Vaše kolegyně mi řekla, abych se přesunul sem dolů.“ Uniforma ukázala na policistku v civilu stojící v polovině délky silnice.

Corcoran tu osobu neznal, ale tím se okruh možností příliš nezužoval. Právě zpovídala brunátného muže stojícího u dodávkového automobilu. Měl montérky jako kameník. A rozložitou postavu jako spousta lidí tady kolem. Selský kořínek. Červeně prokvetlé tváře svědčily o tom, že rád pije, a břicho naznačovalo, že nejraději pivo.

Uniforma ukázala bradou na silnici před nimi. „To je ten maník, co ji našel. Bob Rutherford. Měl jsem s ním krátkou řeč. Člověk by z něho dostal mladý, člověče.“ Ušklíbl se na Corcorana a poškrábal se na krku. „Prý chvilku předtím zahlédl SUV, jelo docela rychle. Zkoušel ho dohonit, ale pak ji tam uviděl ležet, tak zastavil. Mohl to být volkswagen nebo vauxhall. Černý, možná tmavě šedý.“

Corcoran zabloudil zrakem zpět k Bobovi, který dokončil svou výpověď, a odhadoval, co je ten chlapík zač. Už cestou sem si poslechl hovor z tísňové linky, později si přečte i to, co vypověděl, a udělá si názor. Jestli je to opravdu tak nudný patron, bude jen opakovat svou historku, ale s každou novou verzí se jeho role v celé tajemné záležitosti bude zvětšovat.

Corcoran na uniformu spiklenecky kývl. „Zařídím se podle vaší rady.“ Rozhlédl se po bezprostředním okolí. Žádné stopy, žádné šlápoty, dokonce ani otisk lidského těla. Jen pod keřem pruh všelijakého plevele. „Buďte tak hodný a nahlaste, že ten člověk zahlédl SUV, ano?“

„Ano, seržante.“

Thompsonová poplácala uniformu po paži. „A vyřiďte na dispečinku, že tu chci mít forenzní tým, ano?“

Nervózně přikývl a už něco vyťukával na displeji policejní vysílačky. „Ano, madam…“

Thompsonová se propletla pod páskou a vydala se po klikaté silničce. Kulatá ramena měla nahrbená, hlavu předkloněnou a oči jako korálky sledovaly vozovku.

Corcoran ji následoval, ale sotva stačil jejímu tempu. „Počkejte, Alano.“

Zastavila se a zamračila se na něho. „Poslyšte, to zní divně.“

„Takže zůstaneme u paní inspektorky?“

„Ne, očividně si musím vybudovat lepší vztahy s podřízenými. Takže zůstaňme u Alany.“ Blížili se k sanitce s nahozeným motorem a Thompsonová zpomalila. Dva uniformovaní policisté pustili Thompsonovou k záchranáři. „Kde je?“

Záchranář nechal rampu rampou. Jmenovka na stejnokroji hlásala „Neil Hart“. Levým palcem ukázal dovnitř sanitky. „Tady.“

„Dobrá, tak mi uhněte.“ Thompsonová ho odstrčila stranou.

Uvnitř se u nosítek krčil Neilův kolega a natahoval přes ně rozměrnou stříbrnou fólii. „No tak, musím vás…“

„Ne!“ Přestože ženský hlas zněl slabě, stále to byl výkřik. „Ne!“

Ale záchranář dosáhl svého a ovinul fólii kolem ženy. Ležela na nosítkách na zádech s podloženýma nohama. Z otvoru ve stříbrném plátu jí vykukovala hlava s šílenýma očima a otevřenými ústy, jako by stále trpěla bolestmi. Vlasy měla rozcuchané a slepené jako nepodařené dredy. Její kůže byla bledá, téměř bílá, s nádechem do modra. A byla hubená jako kostlivec, lebku a čelisti nekryl žádný tuk ani svaly.

Když jí zdravotník přikryl ramena vlněnou dekou, nekladla žádný odpor.

Corcoran se usmál na záchranáře Neila. „Je šance si s ní promluvit?“

Ten odpověděl rezolutním zavrtěním hlavy. „Především ji musíme dostat do nemocnice. Trpí akutní podvýživou, takže ji musíme stabilizovat. Tyhle přikrývky zvýší její tělesnou teplotu, ale tady na místě jí dokážeme poskytnout jen omezenou pomoc. Zavolal jsem tam v předstihu a už pro ni připravují pokoj.“

„V Radcliffově nemocnici?“

„Bohužel ano.“ Neil pohlédl na hodinky. „Provoz v Oxfordu je příšerný i v tu nejlepší dobu – a teď je ta nejhorší.“

„Uvidím, co bude v mých silách, abych vám proklestila cestu.“ Thompsonová vytáhla mobil a vzdálila se.

„Měli jsme štěstí, že jsme se sem dostali tak rychle. Původně jsme vyjeli do Witney kvůli falešnému hlášení. Prvně v životě jsem byl takovému vtipálkovi vděčný.“ Neil znovu zavrtěl hlavou. „Kdybychom nepřijeli, dlouho by nepřežila.“

Corcoran znovu pohlédl na ženu, která se teď nekontrolovatelně chvěla, jak se její tělo začalo zahřívat. Zvláštní, jak organismus někdy reaguje.

„Už i v Oxfordshiru máme feťáky!“ vykřikoval o kus dál na silnici kameník a rozpřahoval ruce. „Kam se ten svět řítí, co?“

Corcoran to bral jako jednu z možností. Dívka závislá na heroinu a po uši zadlužená, možná prostitutka. Odvezli ji mimo město a tady ji nechali, živou, aby tím dali výstrahu jí i jejím kolegyním z ulice. Nezabili ji, aby mohla splácet dluhy.

Anebo vězel Corcoran mozkem stále v Londýně? V Oxfordshiru měli určitě své problémy, ale že by něco takového?

Zamračil se na Neila. „Nasvědčuje něco tomu, že by brala drogy?“

„Myslíte heroin?“ Záchranář všeho nechal a zhluboka se nadechl. „Na rukou nemá žádné stopy.“ Svraštil čelo a ohlédl se do sanitky. „Zato na kotnících…“

„Vpichy po injekci?“

„Ne.“ Neil několikrát zamlaskal. „Víte, má sedřenou kůži, jako by ji někdo spoutal. A nebyl to její přítel během narozeninových hrátek, jestli mi rozumíte.“ Spiklenecky přitom mrkl.

Corcoran zvažoval zjištěné skutečnosti.

Stopy po poutech. Podvýživa. Panický strach, ale nezbylo jí ani tolik energie, aby dokázala vzdorovat mírumilovnému saniťákovi, který ji balil do přikrývek.

Co za tím hledat? Únos? Dlouhý pobyt v zajetí? Jeho teorie založená na drogách, prostitutce a pomstě už náhle nevypadala tak pravděpodobně. Neměl se o co opřít.

Přísně si záchranáře změřil. „Potřebuju si s ní promluvit.“

„Musíme ji…“

„Někdo jí ublížil. Musím ho najít. Stejně si potřebujete sbalit věci, ne? Třicet vteřin, víc nechci.“

Neil znovu zamlaskal a pak přikývl. „Ani o vteřinu déle.“

„Máte to u mě.“ Corcoran se usmál a vlezl do zadní části sanitky. Zabolelo ho v kyčli.

Druhý zdravotník se ještě stále věnoval pacientce a přikrýval ji kolem nohou a pasu druhou vlněnou dekou.

Žena ležela na zádech, zkoumala interiér a její pohled těkal všude kolem. Jen na Corcoranovi nespočinul. Napůl šílený, vyhladovělý a nemocný.

Corcoranova teorie věznění se zdála stále pravděpodobnější. Usmál se na ni a čekal, až navážou plný oční kontakt. Ne že o něj zavadí pohledem, ale bude mu opravdu věnovat pozornost.

Teď. „Jmenuji se Aidan. Jsem policista,“ představil se jí s úsměvem.

„Chci pomoci vypátrat, kdo vám to udělal.“ Její modré oči se zalily slzami a jako by se zvětšily. „Začněme tím, jak se jmenujete, ano?“

Kontakt se přerušil. Mladá žena zvrátila hlavu, zůstala v této poloze a civěla do stropu. Ztěžka dýchala a nosní dírky se jí rozšířily.

Druhý záchranář popadl Corcorana za paži. „Musím jí dát kapačku, tak kdybyste mohl…“

Corcoran odstoupil a nechal ho pracovat.

Pacientčiny výdechy se přetavily do šesti stejných zvuků, jako by hrála na hudební nástroj.

Raz, dva, tři, raz, dva, tři

Sa – rah – lang – to – no – vá.

Sarah Langtonová.

Corcoran se sehnul a podíval se na ni. „Sarah Langtonová?“

Přikývla: slabě a sotva znatelně, ale rozhodně přikývla.

„Díky, Sarah. Teď jste ve skvělých rukou, rozumíte?“ Corcoran seskočil na asfalt a zadní dveře se zabouchly.

Thompsonová je znovu zprudka otevřela – uniforma postávala vedle ní.

Zdravotník se na ni zamračil. „Musíme…“

„Chci, aby ji prohlédli, jestli nebyla znásilněna, ano?“ Dotlačila uniformu ke dveřím. „A potřebuji, aby s ní v sanitce jel policista, kvůli zajištění důkazů. Oukej?“

„Fajn.“ Záchranář pomohl uniformě nastoupit dozadu a zabouchl inspektorce dveře před nosem.

Thompsonová se obrátila na Corcorana. „Upřímně řečeno, Aidane, jeden by si myslel, že my a oni jsme na opačné straně barikády.“

Sanitka s kvílející sirénou vyrazila. Uniformy odstranily pásku z cesty a nechaly ji projet.

Corcoran sáhl do kapsy pro vysílačku a přiložil si ji k uchu.

„Tady dispečink, příjem. Přepínám.“

„Můžeme bezpečně mluvit. Tady vyšetřující seržant Aidan Corcoran. Potřebuju, abyste projeli celostátní databázi a zkusili v ní najít jistou Sarah Langtonovou. Severoevropský typ, žena, něco přes dvacet. Přepínám.“

„Adresu znáte?“

Corcoran zaťal zuby. „Obávám se, že ne.“

„Vteřinku.“

Jak tam Corcoran stál, vánek k němu nesl sladkou vůni.

„Výborně, našel jsem pohřešovanou osobu. Jistá Sarah Kimberley Langtonová, věk dvacet šest let. Před šesti týdny nahlásili její zmizení v Cambridgi.“

3

[12:40]

„Tak jeď, jeď, jeď!“ Inspektorka Thompsonová se prohnala kruhovým objezdem a následovala sanitku téměř stylem nárazník na nárazník. „Co je to zase za zácpu?“

Corcoran se zahleděl na nemocnici, nejméně oxfordsky vypadající budovu na světě. Osm nebo devět podlaží ze šedesátých let, z betonu a skla, odrážejících odpolední slunce a na hony vzdálených starobylým kolejím, jež se nacházely na stejné ulici, jen o kus dál. „Hlavně na ně prosím netrubte.“

„Budu troubit, na koho budu chtít.“ Thompsonová zastavila na dalším kruhovém objezdu, kde už se zdálo, že nikdy nevyhrají souboj s proudem aut přijíždějících zprava. Podívala se na něj a zvedla obočí. „Zjistil jste o ní něco?“

Corcoran odložil telefon. „Sehnal jsem vyšetřujícího policistu. Konstábla z Cambridge.“ Ukázal na nemocnici. „Slíbil, že se tu s námi setká.“

„A co ona?“

Corcoran jí ukázal svůj smartphone: celý displej zabírala fotografie Sarah ze spisu pohřešované osoby. Spokojené Sarah, mírně opálené a s plnými tvářemi. „Vypadá jako ta žena v sanitce?“

Thompsonová vzala telefon do ruky a pečlivě studovala snímek.

„Mohl by to být kdokoli.“ Vrátila mu přístroj, prosvištěla kruhovým objezdem na parkoviště před nemocnicí a zajela rovnou na vyhrazené místo. „Mohla bych to být i já, kdybych shodila pár kilo,“ dodala a vypnula motor.

„Proto jsem taky požádal našeho přítele z Cambridgeshire, ať s sebou přiveze jejího manžela, aby nám potvrdil, že jsme opravdu našli jeho Sarah, a nikoho jiného.“ Corcoran se znovu zadíval na tu tvář a pak klikl zpět na protokol o pohřešované osobě. „Zmizení bylo nahlášeno v Cambridgi a o šest týdnů později ji najdou nejmíň dvě hodiny cesty odtamtud, v příkopu v Oxfordshiru. Dost velká dálka na převoz.“

Thompsonová otevřela dveře auta. „Napadají vás nějaké teorie?“

„Příliš mnoho – a ze všech mě bolí břicho.“

[12:57]

„Paní inspektorko?“ Na recepci pohotovosti a úrazového oddělení se k nim připojila lékařka. Střední postavy, se středně šedivým odstínem vlasů a tváří protkanou vráskami, které se prohloubily, kdykoli se zeširoka usmála. „Jsem doktorka Tamar Yadinová. Mohli bychom si promluvit?“

Thompsonová ukázala na Corcorana. „Nebude vám vadit, když s námi půjde i tenhle mladý zázrak?“

„Jak je libo.“ Doktorka Yadinová se vydala na cestu bezútěšnou podsvětní krajinou čekárny pohotovosti. Šest řad židlí, vždy jedna a jedna řada proti sobě, a téměř všechny obsazené zraněnými pacienty, kteří byli schopni chůze, nebo příbuznými nemocných a umírajících. Yadinová otevřela dveře a podržela jim je.

Thompsonová Corcoranovi neumožnila, aby jí dal ve dveřích přednost. Proto nechal vejít Yadinovou a hned ji následoval.

Do kumbálu. Ocitli se mezi stěnami pokrytými regály s čisticími prostředky a zdravotnickým materiálem. Ve kbelíku páchnoucím silnými chemikáliemi a něčím ještě horším stál mop.

„Je mi líto, ale trochu dnes zápasíme s nedostatkem místa, takže to zkrátím.“ Doktorka Yadinová se opřela o dveře a založila si ruce na prsou. „Teď právě Sarah zavodňujeme. To je naše hlavní priorita. Její organismus není kriticky dehydratován, ale musíme do ní napumpovat roztok D5W, abychom…“

„Jaký roztok?“

Yadinová si nad Thompsonovou povzdechla. „Solný roztok smíchaný s pěti procenty dextrózy. Začínáme s doplňováním živin, do roztoku přidáváme vitamíny, abychom obnovili hladinu elektrolytů, a draslík kvůli prevenci srdečních potíží. Během následujících čtyřiadvaceti hodin bude největší riziko představovat syndrom z přesycení. Tělo bude na úkor krve produkovat glykogen, bílkoviny a tuky, takže musíme neustále sledovat její stav a provádět drobné korekce.“ Zaťala zuby. „Musím vás radši hned varovat, nepůjde to rychle. Potrvá to dny, dokonce celé týdny, než budeme mít nějakou prognózu.“

Thompsonová zakoulela očima. „Chcete říct, že s ní nebudeme moct mluvit?“

„Klidně to zkuste. Nebudu tady stát a bránit vám, ale je ve svém stavu neuvěřitelně oslabená a vaším i naším prvořadým zájmem by mělo být její uzdravení.“

„Ten stav, ve kterém se nachází, je podvýživa?“

„Přesně tak.“ Yadinová pohlédla na tablet, který držela na předloktí. „Sarah vykazuje všechny příznaky: kožní vyrážku, vypadávání vlasů, vředy, krvácející dásně, křeče. A je slabá jako jednodenní kotě.“ Vzhlédla od tabletu. „Už jsem zažila celou řadu poruch příjmu potravy u dospělých pacientů, ale…“ Odmlčela se a její výraz potemněl. Thompsonová jí dopřála několik vteřin. „Nejhorší případ, paní doktorko?“

„Jak říkám, budou to spíše dny a týdny než hodiny. Je mi líto. A to jen tehdy, pokud se z toho vůbec dostane.“

[14:38]

Zaklepání na dveře.

Thompsonová je pootevřela a vyhlédla ven. Pak otevřela dokořán. „Vstupte do naší jeskyně.“

Nemotorný obr se musel ve dveřích sklonit, než vmanévroval dovnitř. Těsně přes čtyřicet, plešatý, v levném obleku příliš širokém v ramenou. Podal Corcoranovi ruku. „Konstábl Will Butcher, policie hrabství Cambridgeshire. To s vámi jsem mluvil po telefonu?“

„Jste tu rychle.“ Corcoran mu potřásl rukou a ukázal na svou nadřízenou. „Tohle je vyšetřující inspektorka Alana Thompsonová.“

Ani nevytáhla ruce z kapes. „Přivedl jste manžela?“

„Přivedl.“ Ukázal palcem přes rameno. „Čeká tam. Srandy kopec, co?“

„Co je tu tak zábavného?“ Thompsonová znovu otevřela dveře a prošla kolem něj ven.

Butcher se zamračil na zavírající se dveře. „Co jí je? Člověk se žene stošedesátkou po těchhle silnicích, ke všemu s civilistou vzadu…“

„ Taková je na každého, konstáble. Neberte si to osobně.“

Butcher si Corcorana změřil přimhouřenýma očima. „Zatím jsem nesehnal její rodiče. Nechal jsem jim hlasové zprávy a poslal esemesku.“ Otřel si rukou bledé rty. „Je to určitě Sarah?“

„To právě chceme zjistit.“

[14:50]

Christopher Langton stál v jiných dveřích, poslouchal doktorku Yadinovou a prsty se mu třásly. Zdálo se, že její slova nevnímá. Středně vysoký, se středně hnědými vlasy a štíhlý, jako by hodně běhal. Žádné charakteristické rysy – typ chlápka, kterého by dalo fušku najít, kdyby snad někdy zmizel. Vypadal naprosto zničeně, vyčerpaný obavami, které se dávno přetavily v beznaděj. Za nateklými vaky pod očima se skrýval prázdný pohled. Ale v těch očích už začala blikat jiskra naděje. Přikývl a následoval doktorku Yadinovou do pokoje, jenž byl podle bílé tabulky venku vyhrazen Sarah Langtonové.

„V jejím stavu …“ zamumlal Butcher a jeho dech se srazil na skle ve dveřích.

Sarah ležela na posteli a spala. Vypadala dokonce ještě starší než předtím u silnice, měla tvrdší rysy.

Její manžel nad ní stál jako socha. Pak si dřepl, zamrkal a v očích se mu zaleskly slzy. Něco řekl a natáhl k Sarah ruku.

Doktorka Yadinová ho chytla za zápěstí a promlouvala mu do ucha.

Langton si zakryl oči dlaní a sotva znatelně přikývl. Když se vrátil na chodbu, třel si oči a dýchal rychle a ztěžka. „Je to ona. Je to moje Sarah.“ Vydal zvuk, něco mezi povzdechem a zasténáním. Nezaznívala z něj právě úleva. Stále ho čekaly týdny plné obav, ale dobu čirého zoufalství už měl za sebou. „Strašně zhubla. Sotva jsem ji poznal. Nemůžu uvěřit, že jí to někdo udělal.“

Doktorka Yadinová ho odvedla pryč.

Thompsonová se vynořila mezi oběma kolegy. „Chlapci, potřebuju, abyste si s ním promluvili, já budu zatím informovat šéfy.“ Zavrtěla hlavou. „Policie dvou hrabství! … To bude vážně legrace.“

4

[15:12]

„Tudy, pane Langtone.“ Corcoran otevřel dveře a uvedl muže do místnosti pro návštěvy, vkusně zařízené v odstínech béžové. Kolem čtvercového konferenčního stolku stály tři pohovky. Vedle vázy s čerstvými kytkami – bílými, růžovými a fialovými – ležela krabice s papírovými kapesníky.

Corcoran se opřel rukou o zárubeň a přehradil Butcherovi cestu. Když mu pohlédl do tváře, musel zaklonit hlavu: ten chlap byl o dobrých patnáct centimetrů vyšší, i když oba nejspíš vážili stejně. „Tady velím já, jasný?“

„Jasný, seržante,“ přitakal Butcher, vešel do místnosti a usadil se naproti Langtonovi. Kvůli jeho dlouhým nohám se nedalo projít.

Corcoran musel Langtona obejít zezadu a posadil se na třetí pohovku. „Díky, že jste identifikoval svou ženu, pane Langtone. Vím, že je to těžké, ale uděláme všechno pro to, abychom vypátrali pachatele.“ Mávl směrem k Butcherovi. „Vážím si toho, že jste se tady i s mým kolegou obtěžovali, ale…“

„Poslyšte, něco vám řeknu. Teď, když se objevila, jste nejednou samá péče?“ Langton se nevesele zachechtal. „Měli jste se snažit, dokud byla stopa ještě horká. Ona…“

„Chápu, jak…“

„Nechte toho!“ Langton zabodl prst do dveří. „Viděl jste, v jakém je stavu! Viděl jste, že je na dně!“ Znovu zabodl prst, ale pak svěsil hlavu. „Měli jste ji najít už dávno.“

„Chápu vaše rozčílení, pane Langtone.“ Corcoran poposedl dopředu. „Lituji, že na případy, jako bylo zmizení vaší ženy, nemůžeme vyčlenit více kapacit, ale tady konstábl Butcher…“

„Blbost!“ Langton se nedokázal přimět k tomu, aby na Butchera pohlédl. „Absolutní blbost. Už před šesti týdny se mohl mnohem víc snažit.“ Polkl slova a zavřel oči. „Omlouvám se.“ Podíval se na Butchera. „Jsem úplně mimo…“

„Rozumím, pane Langtone. Ale máte pravdu.“ Butcher ho obdařil úsměvem. „Vždycky se dá udělat víc a je mi líto, že jsme Sarah nenašli dřív. Ale teď ji máme a víme, že ji potkalo něco mimořádně ošklivého. Najít ji dřív, pak by, ehm…“

Corcoran konečně upoutal Butcherovu pozornost a pohledem mu naznačoval, aby mlčel. Pak se zadíval na Langtona. „Dokud si s vaší ženou nebudeme moci promluvit, pokládám to za záměrné ublížení na zdraví. A pokud jí to někdo udělal úmyslně, chci najít pachatele a s trochou štěstí a trpělivosti ho dostat před soud.“

Langton seděl a probodával Corcorana pohledem. „Někdo ji jen tak vyhodil z auta? Čím bych…“ sáhl po papírovém kapesníku a osušil si oči, „čím bych vám mohl pomoct?“

„Nesmírně by nám pomohlo, kdybyste nám mohl vylíčit všechno od začátku. Vím, že je to…“

„Dobrá.“ Langton si Corcorana dál přísně měřil. Určitě si tenhle proslov vyzkoušel už mockrát, když to vyprávěl přátelům, rodině, kolegům, dokonce i policii. „Ten večer, tehdy v pátek, jsem byl hrát squash. Pak jsme si s kamarády dali pár piv, a když jsem se vrátil domů, Sarah tam nebyla. V domě byla zima, přestože obvykle pouštěla topení. Má ráda teplo. A chudáček Milhouse nedostal krmení. To je náš kocour. Sarah ho k uzoufání miluje.“ Zavřel oči. „Chybí mu.“

„Celou dobu vám nepřišla žádná zpráva?“

„Ani jedna. A věřte mi, že jsem si je hlídal.“ Langton ukázal na Butchera. „Není moc lidí, kterým bych ukazoval svůj telefon, ale jemu ano.“

Butcher přikývl. „Neunikla by nám ani myš. A nepodařilo se nám ani vystopovat její telefon. Poslední známá poloha byla hned před domem.“

Corcoran pohlédl na Langtona. „Takže v Cambridgi, ano?“

„Bydlíme v poklidné vesnici hned za městem,“ povzdechl si Langton. „Nemůžu si pomoct, ale myslím, že kdybychom žili přímo ve městě, bylo by pro ně mnohem těžší ji unést.“

„Život ve městě vás před únosem moc neochrání.“

Langton přikývl, jako by mu tím ubyla část starostí. „Co ještě dodat? Ráda fotografuje. Na Vánoce dostala nový fotoaparát Sony, ale moc si ho…“ popotáhl nosem. „Oba běháme. Každý rok absolvujeme londýnský a pařížský maraton. Říkali jsme si, že příště zkusíme Boston a New York.“

Corcoran pohlédl na Butchera. „Měla nějaké zařízení na sledování výkonu, vzdálenosti…?“

„V létě dostala chytré hodinky, aby věděla, kolik toho uběhne a tak. Každé ráno se vážila na speciální váze. Takový ten vynález, co vám změří tělesný tuk a…“ Langtonovi se zachvěly rty. „Byla posedlá tím, aby ho dostala pod patnáct procent. Zato teď je…“ sáhl po dalším kapesníku a vysmrkal se, aby zakryl, že mu znovu vyhrkly slzy.

Za prosklenými dveřmi se mihl stín a dveře se vzápětí otevřely. Stála v nich usměvavá doktorka Yadinová. „Pane Langtone, jsou tu manželčini rodiče. Mohl byste je prosím doprovodit?“

„Jistě.“ Langton vstal, pak se zarazil a zamračil se na Corcorana. „Potřebujete ode mě ještě něco?“

„Určitě toho bude ještě víc, ale teď byste se měl věnovat rodičům.“

„Dobře.“ Langton svěsil hlavu a následoval doktorku Yadinovou ven z místnosti.

Butcher vstal a začal přecházet sem a tam. „Chudák.“

„I takhle se na to můžeme dívat.“ Corcoran se opřel a založil si ruce na prsou. „Co znamenala ta jeho averze vůči vám?“

„Ten chlápek je kvůli tomu, co se stalo, naštvaný na celý svět. Musel jste to vidět sám, ne?“

„Jste si jistý, že za tím není nic jiného?“

„Vím, co máte na mysli. Ale já nejsem nějaký pitomý polda z horní dolní, který tu všechno jenom zmrví.“ Svěsil ramena. Nevyzařovala z něj radost člověka, který pátral po nezvěstné osobě, a ta byla náhle nalezena, ale strach z toho, že dostane vynadáno za to, že ji nevypátral on. Sesul se na místo, kde před chvílí seděl Langton. „Potíž je v tom, že Sarah byla jen další z řady pohřešovaných. V oblasti Thames Valley jich musíte mít mraky, ne? Studenti, co chtějí uspět na Oxfordské univerzitě, jsou pod velkým tlakem. V Cambridgi to není jinak. Ti, kteří se nepokusí o sebevraždu, se jednoduše seberou a zmizí. A pak máte všechna ta městečka a vesničky, kde lidé utíkají z domova den co den…“

„Podezírali jste někoho?“

„Je zvláštní, že se na to ptáte.“ Butcher se předklonil a zahleděl se na dveře. „Nepovažoval jsem za nemožné, že by ji zavraždil právě on.“

Většinu obětí vražd zabije někdo blízký. Začít u rodiny se přímo nabízelo.

„Co vás k tomu vedlo?“

„Moje první myšlenka byla, že s někým utekla.“ Butcherovi přelétl po tváři stín. „Ale nikdy jsme nenarazili na výběry větších částek ani na žádné jiné výmluvné známky toho, že by chtěla vzít roha. A on… v jednom kuse mi telefonoval. Nikdy nepřišel s ničím novým, ale připadalo mi, jako by sondoval, jestli ho podezíráme.“

„Máte nějaké důkazy, které by tu hypotézu potvrzovaly?“

„Věci se mají tak, že jeho alibi je v pořádku. Opravdu byl s kamarády na squashi. Záběry bezpečnostních kamer v hospodě, autobuse, i na ulici jsou oukej.“ Butcher si stiskl rukama stehna. „To samozřejmě neznamená, že neměl komplice.“

Dveře se znovu otevřely. Dovnitř vpadla Thompsonová a zhroutila se vedle Corcorana, když ho předtím nakopla botou do holeně. „Uhněte.“ Sáhla do kapsy pro mentolový bonbon a začala jej chroustat, aniž by nabídla ostatním. „Mluvila jsem se svým šéfem a s našimi protějšky u policie v hrabství Cambridgeshire. Případ má teď velkou prioritu a já jsem zástupce hlavního vyšetřovatele, jako trest za mé hříchy. To znamená, že mi nakopou prdel jako první. Ale taky to, že dostaneme posily.“ Vrhla mrazivý pohled na Butchera. „Vážím si vaší dosavadní pomoci, konstáble. Byl jste přidělen do mého týmu, poděkovat mi můžete později. Sídlo máme v ústředí policejního sboru Thames Valley, jasný?“ Strčila si do úst další mentolku a tentokrát ji cucala. „Zkraje budeme držet média v nevědomosti. Pak zveřejníme co nejméně podrobných informací. To poslední, co chceme, je vyděsit veřejnost.“ Zvedla obočí. „Nebo si snad myslíte, že bychom ji vyděsit měli?“

Butcher se tvářil neutrálně. „Nevím, kam míříte.“

„Někdo tu s velkou pravděpodobností unesl ženu, konstáble. A někde ji šest týdnů držel.“ Thompsonová hodila na stůl fotografii Sarah Langtonové. Na snímku pořízeném z dálky se Sarah v elastickém oděvu rozcvičovala před běháním. Její atletická postava se v ničem nepodobala podvyživené kostře, kterou našli ležet u silnice. „Kladu si otázku, jestli je tam venku někdo, koho poleká, když se dozví, že po něm jdeme. Udělá to znovu?“

Butcher se naježil. „Co by měl udělat?“

„Alano!“ Corcoran střelil pohledem po Butcherovi, aby ho umlčel. „Podívejte, ještě pořád nevíme, jestli byla skutečně unesena. Mohla se psychicky zhroutit a hladovět dobrovolně.“ Zvedl fotografii. „Konstábl Butcher předtím nebyl při pátrání úspěšný, ale teď jsme ji našli živou a můžeme zahájit podrobné vyšetřování s dostatečným množstvím lidí. Už jsme tu probírali možnost, jestli to neudělal její manžel. Rád bych jej důkladně proklepl.“

„Dobře.“ Thompsonová už chroustala další mentolku. „Obvyklý postup. Manžel, rodina, sousedé, kolegové z práce, bývalí milenci, bývalé milenky, kontakty z podsvětí, bankovní účty. Pak všechno, co by mohlo ukazovat na drogy, duševní choroby, zdravotní problémy. Do tohohle se teď musí pustit všichni .“

Corcoran pohlédl na Butchera. „Na co dalšího bychom se měli zaměřit, konstáble?“

Butcher si odkašlal. „Další možností je její zaměstnání. Pracovala jako asistentka výzkumu ve farmaceutické laboratoři a prováděla statistickou analýzu. Kolem Cambridge je takových firem spousta, ale tahle byla v hledáčku nějakých bojovníků za práva zvířat. V průběhu let obdržela značné množství výhrůžek.“

„Jenže je v tom háček…?“

„Sarah sama žádné experimenty neprováděla. Ani jí nikdo přímo nevyhrožoval.“

Corcoran se držel tématu. „Přesto si myslím, že je to možnost, Alano.“

„Máte moje požehnání.“ Thompsonová vstala a chroustala čerstvý bonbon. „Já zatím zřídím operační místnost a všechny další serepetičky a vy dva se zatím můžete vrátit na začátek. Jen aby bylo jasno, Butchere, já vás nekritizuju.“ Mrkla na Corcorana. „Jeďte do Cambridge a prověřte všechny možné stopy. Zjistěte, jestli šlo o únos, a pokud ano, najděte toho, kdo to té nešťastnici udělal. Ano?“

5

[17:42]

Corcoran zastavil u brány a čekal. Ústředí policie hrabství Cambridgeshire se prostíralo všude kolem: hrouda zvlněného betonu obklopující parkoviště, jemuž vévodil rozložitý dub. Stáhl okénko.

Z domku stojícího stranou se linuly plechové zvuky opery. Dveře se otevřely a vykulhal z nich strážný; každý klopýtavý krok k autu ho zřejmě stál hodně sil.

Corcoran mu ukázal služební průkaz. „Jedu za vyšetřujícím konstáblem Butcherem.“

„Za Malým Willem?“ Strážný se zamračil, zkřivil obličej a pak pohodil hlavou k šedému mondeu vmáčknutému mezi dvojici policejních aut. „Hodně štěstí při hledání, ten všivák člověku většinou proklouzne jako úhoř.“ Stiskl tlačítko na dálkovém ovladači, závora se zvedla téměř současně se zavírajícím se okénkem a Corcoran už se šinul dovnitř.

Zpod obřího stromu právě vyjelo nějaké auto a on rychle zaparkoval na jeho místo. Kvůli bolavé kyčli musel vystupovat pomalu. Když se proplétal peklem oxfordského obchvatu, začala mu v boku tepat tupá bolest, a teď by dal několik let života za hloubkovou masáž. Zabouchl dveře a byl rád, že ho tentokrát v kyčli nebodlo.

„Tady tě mám!“

Corcoran prudce zabočil a v boku ucítil ostré píchnutí.

Butcher potahoval z cigarety a musel se přikrčit, aby vtěsnal svou obří postavu pod kuřácký přístřešek. Nabídl krabičku Corcoranovi, ale ten zavrtěl hlavou. „Snažíte se s tím přestat?“ zeptal se.

Corcoran zůstal stát venku, ale oblakům modrého kouře se stejně nevyhnul. „Už šestkrát jsem zkusil začít, ale nějak se mi nedaří.“

Butcher se rozesmál a znovu zhluboka potáhl. „Dneska máte ve všem buď karcinogeny, nebo elektronickou náplň. Případně obojí.“ Zavřel oči a pomalu vydechl nosem, jako by to bylo jeho jediné zbývající potěšení. „Pořádnou a poctivou cigaretu si dám líbit kdykoli.“

Corcoran se snažil stoupnout si tak, aby vítr nevanul od Butchera k němu. „Tak co, čím začneme?“

Butcher hleděl do země a stále se vyhýbal očnímu kontaktu. „Vy jste šéf.“

„Spis o celém případu by byl dobrý začátek. Pak výpovědi svědků, záznamy z kamer a vůbec všechno, co nám během večera přijde pod ruku.“

Butcher zamáčkl nedopalek o odpadkový koš a hodil špaček dovnitř. „Hlavně nemějte přehnané požadavky, ano?“

[17:47]

Corcoran ho následoval chodbou. „Máte se mnou problém?“

Právě procházeli kolem čtečky bezpečnostních karet a Butcher na něj konečně pohlédl. „S vámi ne.“

„Tak s Thompsonovou?“

„Trefa, na druhý pokus.“ A aniž čekal na Corcorana, vyrazil dlouhou chodbou pryč. Gumové podrážky bot mu na linoleu vrzaly. „Co je ta baba zač?“

„Je to inspektorka.“ Corcoranovi se ho podařilo dohnat, ale sotva popadal dech. „Inspektory máte určitě i u vás, nebo ne?“

„Kamaráde, nedělejte ze mě blbce. Ptal jsem se, jestli přišla k policii rovnou ze školy nebo co já vím.“

„Jsem u jejího týmu nový, takže nic moc nevím. Ale znáte to, jak to u sboru chodí. Policajti toho mají na hřbetě naloženo moc. Dneska už to má těžké i seržant.“

Butcher zavrtěl hlavou.

Corcoranovi bylo jasné, že ho svými argumenty nepřesvědčil. „Poslyšte, ona na vás nebyla zlá proto, že byste něco zvoral, ale…“

„Zvoral?“ Butcher otevřel dveře a podržel mu je. „Vy si vážně myslíte…“

„Ne, ale vím, že vy si myslíte, že ona si myslí…“ Corcoran se zarazil a povzdechl si. „Je ve stresu, chápete? Našli jsme Sarah Langtonovou a je tu možnost, že ji někdo unesl a mučil. To znamená rozsáhlé vyšetřování. Thompsonová je zástupce hlavního vyšetřovatele, takže na ní leží tíha každodenní rutiny. Všechny starosti, všechny problémy, veškerý tlak. Jednání s lidmi, jako jsem já.“ Tomu se Butcher usmál. „Právě teď bychom se neměli hádat kvůli hloupostem, ale snažit se vypátrat, jestli se Sarah stala obětí trestného činu a nalézt pachatele. A jestli jste na počátku něco zvoral, teď je pravý čas, abyste mi to řekl.“

Butcher na něj několik vteřin civěl a rty se mu chvěly, jako by se už už chystal promluvit, ale místo toho se pustil vzhůru po schodišti a jen zaťal pěsti v kapsách kalhot.

Policajti a jejich vzácné ego…

[17:52]

Corcoran vstoupil do kanceláře uspořádané jako open space, zastavil se a přihlížel obvyklému výjevu, kdy se nečinní policisté snažili tvářit zaneprázdněně. Dvojice starších důstojníků polohlasně vtipkovala u vodní fontánky. Další dvě policistky zvedly oči od počítačů a ohlédly se za procházejícím Corcoranem. Butcher lelkoval v kuchyňce u okna v oblaku karamelové vůně kolumbijské pražené kávy. Vedle něj bublal a syčel překapávač.

Pohledu z okna z větší části bránil rozložitý dub, ale jedovatá žlutá na policejních autech prosvítala i jeho listovím.

Butcher se protáhl, až mu košile vylezla z kalhot. „Cesta sem vás musela odrovnat. Mě aspoň odrovnala.“ Zvedl konvici tmavé tekutiny a zívl. „Uvařil jsem brutální kafe.“

„Raději bych se podíval na spis k případu.“

„Tamhle.“ Butcher ukázal bradou na stůl v rohu. Vedle monitoru tam trůnila miniaturní jabloň – bonsaj. „Opravdu nechcete…“

„Stačí mléko, dík.“ Corcoran přešel ke stolu a přitáhl si volnou židli. Složka ležící na stole byla žalostně tenká. Otevřel ji a rychle prolistoval. Obvyklý obsah – všechno na svém místě… a dohromady téměř nic. Jedna věc byly omezené zdroje, ten evergreen moderní doby, ale tohle už zavánělo nedbalostí.

Prošel si spis podruhé, tentokrát s vědomím, že na něj upírá zrak nejmíň pět policistů. Důvěrně známý šestý smysl mu prozradil, kolik očí se pase pohledem na nového chlápka v kanceláři. Ani na druhý pokus nezjistil ze spisu nic nového, ale narazil na jména několika lidí, s nimiž bude zapotřebí znovu promluvit, když se teď z pohřešované osoby stala osoba nalezená. Všechno ostatní stálo za pendrek.

Butcher stál pořád u kávovaru a očichával krabici s mlékem. Dlouze k němu promlouval nějaký člověk v obleku: bezpochyby to byl jeho nadřízený inspektor a instruoval jej, jak si zachránit kůži. Butcher naposledy přikývl, vzal oba hrnky a vrátil se ke Corcoranovi, kterého si jeho šéf měřil přimhouřenýma očima.

„Tady to máte.“ Butcher postavil hrnek na stůl a usrkl z toho svého. „Tak co, dal jsem vám dost dlouhý provaz, abyste mě na něm mohl oběsit?“

Corcoran přiložil kávu k ústům a vychutnával si její vůni. Na to, že byli na policejní stanici, voněla překvapivě dobře. Doušek překypoval hlubokými tóny a sladká karamelová vůně se převtělila v chuť. „Moc dobrá káva.“

„Kávovar mám na starosti já.“ Butcher se znovu napil. Seděl teď na okraji stolu, přestože jeho židle byla volná. „Musím ty darebáky pořád hlídat, aby do konvice nedolévali instantní kafe.“

Corcoran se zasmál, dost hlasitě na to, aby na sebe opět strhl všechnu pozornost. Když je člověk ve lvím doupěti, má se chovat tak, jako by mu to tam patřilo. „Je vážně dobrá. Jestli celý tenhle policejní chaos skončí v hajzlu, máte před sebou pořád slibnou kariéru baristy.“ Cvrnkl do spisu ležícího na stole. „Dobře, začněme s kýmkoli z těch, s nimiž jste si v lednu nemohl promluvit.“

Butcher odložil hrnek a sáhl po složce. „Dal jsem si záležet, pokud mi to dovolil čas. Mluvil jsem se všemi jejími sousedy i s jejím šéfem.“

„Hezký pokus o omluvu.“

Butcher pokrčil rameny. „Můj inspektor to přesunul mezi případy s nízkou prioritou.“

Corcoran zahlédl koutkem oka, jak se k nim blíží inspektorův oblek. „Všimli si svědci něčeho?“

„Ne.“

„A kamery?“

Než se Butcher zmohl na slovo, oblek už natahoval ke Corcoranovi ruku a byl samý úsměv. Chlap kolem pětačtyřiceti, možná o něco starší, soudě podle váčků pod očima a ochablé kůže na krku. Řídnoucí vlasy měl o několik odstínů tmavší než pleť. „Vyšetřovatel inspektor Thomas Hinshelwood. Vy jste Corcoran, že?“

„Přesně tak.“ Corcoran mu ruku vřele a pevně stiskl. Na druhé straně to vyvolalo pouze zdvižené obočí. „Chápu to správně, že už jste v obraze, pane inspektore?“

„Říkejte mi Tome.“ Hinshelwood tam stál se založenýma rukama. „A ano, Will mi cestou sem zavolal. Seká dobrotu?“

„Je to drahoušek.“

Hinshelwood se srdečně zasmál a zjevně si užíval, jak Butcher rudne. „Můžeme si krátce promluvit?“

„Jistě.“ Corcoran ho následoval do kanceláře s prosklenými stěnami, kterou ze tří stran obklopovaly skříně s šanony, a okno vedoucí ven zakrýval stůl zaskládaný navršenými stohy papírů. Dveře nechal otevřené.

Hinshelwood si nesedl, ale přecházel ve stísněném prostoru sem a tam. „Podívejte, seržante, budu upřímný. Vaše přítomnost mi dělá starosti.“ Povzdechl si. „Zkušenost mi říká, že když se lidé jako vy začnou pídit po stopách, které nám snad unikly… zkrátka, určitě chápete, jak to bude vypadat…“

„A jak to bude vypadat?“

Další povzdech. „Den poté, co Will dostal ten případ na starost, doslova hned druhý den, nám na stole přistálo náročné vyšetřování vraždy. V řece Cam hned za městem našli mladý pár. Oba nahé, uškrcené. Byly toho plné zprávy. Nezbylo mi než Willa přidělit k vyšetřovacímu týmu. Neměl jsem na výběr.“

„Rozumím, pane inspektore. Nejsem tu od toho, abych vyšetřoval vaši neschopnost,“ ujistil ho Corcoran a místo úsměvu sklidil podrážděný pohled. „Ale faktem zůstává, že Sarah Langtonovou našli u silničky v Oxfordshiru. Podvyživenou. A my máme zjistit proč a najít pachatele.“

„Za předpokladu, že nějaký existuje.“

„Tak nějak.“

Hinshelwood si upravil manžetové knoflíčky, takže se v nich teď odrážela bodová světla. „To máte tak: vzhledem k tíživému nedostatku lidí jsem celý případ přezkoumal osobně a vyšlo mi, že se jedná o běžný útěk z domova. Copak se to přímo nenabízí?“

„To vám v tuhle chvíli neřeknu.“

„Pokud je za tím něco jiného, věřte mi, že budu mít neklidné spaní.“ Hinshelwood si proklestil cestu k židli a posadil se s rukama sepjatýma na kolenou. „V důsledku omezených kapacit jsme v tomhle případě nedosáhli žádného posunu, tak na nás nebuďte moc přísný, ano?“

„A toho vraha jste chytili? Toho škrtiče od řeky?“

Hinshelwood vzal složku do ruky a nepřítomně na ni zíral. „Vrahy.“

„Aspoň něco pozitivního.“

„Hm.“ Hinshelwood odložil spis a přísně se na Corcorana podíval. „Nevím, co si právě teď myslíte, ale nebyl to ani zlý úmysl, ani neschopnost. Prostě nemáme dost lidí, abychom mohli řádně vykonávat svoji práci. V Thames Valley to bude určitě stejné.“

Corcoran se usmál, aby trochu uvolnil atmosféru. „Není nám dopřán dokonce ani ten luxus, abychom mohli vyčlenit detektivy na pátrání po pohřešovaných osobách.“

„Bývaly časy, kdy…“ Hinshelwood zavrtěl hlavou a na tváři se mu rozhostil trpký výraz. „Nechám vás pracovat, jo? Jsem rád, že se Sarah našla. Opravdu… jen bych si přál, aby byla v bezpečí a v pořádku, a ne… zkrátka aby se jí nestalo to, co se jí stalo.“

„Díky, inspektore.“ Corcoran se na něj zářivě usmál a zanechal ho s jeho temnými myšlenkami, a ještě temnějšími výčitkami.

Když se vrátil k Butcherovu stolu, zvedl hrnek s vlažnou kávou a jedním douškem ji dopil. „Něco nového?“

„Perfektní načasování.“ Butcher kývl na obrazovku, černou a prázdnou. „Zrovna jsem vytáhl záznam z kamery z té noci, kdy Sarah zmizela. Počkal jsem na vás, až skončíte…“ Zvedl obočí. „Co chtěl?“

„Tak to pusťte.“

Butcher ťukl palcem na mezerník klávesnice a posadil se se založenýma rukama.

Černá obrazovka se změnila v temnou ulici: běžná anglická vesnice, starší kamenné domky promíchané s moderními cihlovými stavbami. Hluboké kaluže poďobané dešťovými kapkami, které vítr rozfoukal do jemných spršek. Po ulici si vykračovala žena, rozstřikovala louže, dívala se na hodinky a na popruhu přes rameno se jí houpal zářivě bílý kabel sluchátek.

Sarah Langtonová, zdravá a fyzicky zdatná mladá žena. Předtím než prošla traumatem a vším utrpením. Pak zmizela, ztratila se v mezeře mezi kamerami.

„Co druhá strana budovy?“

Butcher poposedl na židli dozadu. „To je právě to. V okolí jejího domu žádné další kamery nejsou.“

Corcoran koukal z okna, z něhož byl částečný výhled na parkoviště. Blednoucí sluneční světlo kropenatě prosvítalo mezi listy. Když ji teď takhle viděl, tvrdě ho to zasáhlo. To, jak vypadala předtím. Zdravá a silná, ne samá kost a kůže. Káva ho najednou tížila v břiše. „Přehrajte to znovu.“

Další úder na mezerník.

Tentokrát se Corcoran nesoustředil na Sarah Langtonovou, ale zaměřil se na její okolí. V ústí postranní ulice stálo nastartované stříbrné audi a chrlilo do nočního vzduchu výfukové zplodiny. Natáhl ruku, zastavil obraz a poklepal na obrazovku. „Kdo je to?“

„Všiml jsem si toho.“ Butcher si odkašlal. „Samozřejmě že jsem si toho všiml.“ Poškrábal se na krku. „Potíž byla v tom, že jsem nedokázal přečíst poznávací značku.“

Corcoran zamžoural na obrazovku a snažil se ty hieroglyfy rozluštit. Butcher měl pravdu – bylo to nečitelné. Zda šlo o náhodu, nebo zlý úmysl, byla jiná otázka. Corcoran věděl, na kterou z možností by si vsadil, kdyby musel.

„Zkontroloval jsem i záznamy nejbližších bezpečnostních kamer – ne že by jich tam bylo bůhví jak moc. Pokrývají supermarket Sainsbury’s vzdálený osm set metrů. Vedle něj je hobbymarket B&Q a jeden velkoobchod. Kdybych to měl shrnout, pohybovalo se v tom čase a na tom místě příliš mnoho audin A4.“

„A vy jste…“

„Jo. Všichni řidiči, s nimiž jsem mluvil, měli alibi, pokud šlo o to, odkud a kam jeli.“

„A ti, se kterými jste nemluvil?“

„Mluvil jsem se všemi, člověče.“ Butcher se zahleděl k Hinshelwoodově kanceláři. „Jenom upozorňuju, že jsem už neměl možnost jejich alibi prověřit.“

Corcoran proklínal svou smůlu a znovu se zadíval na obrazovku. Na záběru bylo něco v nepořádku. Ještě jednou poklepal na monitor. „Tohle není A4. Je to S4.“

Butcher zrudl. „Vy jste fanda do aut, nebo co?“

„Prostě se v nich vyznám.“ Corcoran studoval siluetu automobilu na obrazovce. „Největší rozdíl je v motoru, ale taky má sportovnější vzhled. A tenhle model je dražší a jezdí jich míň. Takže bude snazší ho vypátrat.“ Vztyčil se v celé své výšce. „Můžete mi zařídit přístup k těm kamerovým záznamům? Budu potřebovat vaše…“

Butcher si povzdechl. „Jo. Pošlu vám všechno.“

„Nemusíte být takový.“ Corcoran stiskl opětovné přehrávání a znovu sledoval celou stopáž. Tentokrát už na něj nic nevyskočilo. „Ale měl byste znovu projít vaše databáze a prověřit každé Audi S4.“

„Dobře.“ Butcher zavrčel, posadil se a začal ťukat do klávesnice.

Corcoran vstal a protáhl se. „Mám vám dolít?“

Butcher mu loktem přisunul hrnek.

Corcoran odešel ke kávovaru a napustil dva čerstvé šálky. Mléko páchlo, jako by bylo zkyslé, takže ho nalil jen Butcherovi.

„Seržante.“ Hinshelwood došel k závěru, že právě teď je vhodný okamžik šátrat v kredenci a hledat hrnek. „Jak to jde?“

„Možná se někam dohrabeme.“

Corcoran zvedl hrnek k přípitku a zamířil zpět k Butcherovi. „Něco nového?“

„Dík.“ Butcher se napil a mlaskl. „Tak tedy, našel jsem tři audiny S4. Všechny zachytila kamera rozeznávající registrační značky tam, kde místní komunikace přechází v dálnici M11.“ Prosebně se na Corcorana zahleděl. „Chcete, abych se vydal za řidiči a promluvil si s nimi?“

Corcoran si poposedl dozadu, upíjel kávu a přemýšlel. Hinshelwood si právě naléval šálek a díval se přímo na ně. Každý Corcoranův pohyb teď musí být obezřetný a bezchybný, protože bude bedlivě sledován.

Naklonil se dopředu k Butcherovi a jeho počítači a znovu si přehrál záběry, ale tentokrát zpomaleně. Sarah při každém kroku vypadala, jako by běžela na povrchu Měsíce. Ke konci stopáže podruhé pohlédla na hodinky a mírně pozvedla ruku. Mávala na někoho?

Vrátil záznam zpět a ještě jednou jej přehrál.

„Myslíte si, že to vidím poprvé?“ Butcher obrátil oči v sloup. „Mává na nějakého jiného běžce.“

„Na někoho známého?“

Butcher otevřel spis a držel ho v ruce. „Andyho Murphyho, souseda. Je na WhatsAppu ve stejné skupině jako Sarah a Christopher. Domlouvají se tam, kdo si večer půjde zaběhat a tak. Andy běhal se Sarah a Christopherem pravidelně, docela dobře se s nimi znal.“

„Tak proč šla Sarah ten večer běhat sama?“

Butcher si odfrkl a odložil složku na stůl. „Christopher mi řekl, že Sarah často běhala z práce domů. Dvanáct kilometrů ode dveří až ke dveřím.“

Corcoran dopil kávu. Najednou chutnala hořce. „Pravidelně?“

„Jako hodinky, člověče. Každé pondělí, středu a pátek.“

Corcoran ucítil známou bodavou bolest ve střevech – to, když si uvědomil, že někdo mohl mít dokonale zmapované její pohyby a přesně věděl, kde se kdy bude nacházet. Někdo, kdo ji sledoval několik týdnů a vypracoval si plán.

Nebo někdo, kdo ji dobře znal.

6

[18:17]

Sarah Langtonová bydlela v patrovém kamenném domku s předzahrádkou plnou kamínků a vzrostlých keřů, která nevyžadovala údržbu. Domek se zdál být prázdný a temný. Jistě ho měli pronajatý: mladý pár si nemohl dovolit vlastnit dům v téhle lokalitě. Uvnitř mňoukal kocour a škrábal na dveře.

„Někdo by ho měl nakrmit.“

Butcher stál se založenýma rukama a pevně stisknutými rty a opíral se o auto. „To byste měl připomenout Christopherovi.“

Corcoran se znovu zadíval na dům. „A co ten Andy?“

„Bydlí o tři vchody dál.“ Butcher nechal konec ulice s kamennými domky za sebou a vyrazil do míst, kam pronikly modernější cihlové stavby z poválečné éry, stále mimo finanční možnosti obyčejného policajta. Otevřel vrzající zahradní branku, zdolal krátkou pěšinu a po energickém způsobu strážců zákona zabušil na dveře.

O kus dál se u malé boudy ukrývala pod nepromokavou plachtou úhlová bruska. Propadlá hromádka pilin nebyla zmoklá, na rozdíl od zbytku zahrady. Brusku někdo používal docela nedávno.

Dveře se s cvaknutím otevřely a zavanul z nich pach čerstvé barvy mírně přebíjející vůni česneku z kuchyně. Muž, jenž v nich stanul, byl do půli těla svlečený a pocákaný barvami. Jen běžecké šortky nějakým zázrakem vyvázly. Nebylo mu ještě třicet, ale díky kapkám bílé barvy v hustém plnovousu vypadal jako starý námořník z balad. Několik vteřin na Butchera civěl a pak se zamračil. „Máte nějaké zprávy o Sarah?“

„Můžeme dál, Andy?“

„Je to špatný? Do prdele.“ Andy se musel opřít o zeď. Nesložil se, ale moc k tomu nechybělo.

„Našli jsme ji. Je živá. Není na tom dobře, ale žije.“

Úzkostný výraz v Andyho tváři se rozplynul. Pak jej znovu vystřídalo napětí. „Jak moc zle na tom je?“

Corcoran si stoupl před Butchera a odkašlal si. „Potřebuji s vámi mluvit. Můžeme to odbýt uvnitř?“

„Mám tam naprostý chlívek, kamaráde.“ Vyšel na cestičku a zavřel za sebou dveře. „Jak vám můžu pomoct?“

Corcoran tam stál se založenýma rukama. Nepustit si policisty domů bylo vždycky špatné znamení, i když člověk právě maloval. „Našli ji na venkově, v Oxfordshiru, skoro k smrti vyhladovělou. Na kamerovém záznamu z toho večera, kdy zmizela, na vás Sarah mává, je to tak?“

Andy vydechl česnekový odér. „To je pravda.“ Ztěžka polkl. „Víte, tolikrát jsem si to v duchu přehrával… Nic divného jsem nezpozoroval. Kéž bych si něčeho všiml!“

„Je možné, že jste byl poslední, kdo ji viděl.“

Další výdech. „Ten večer jsem řešil nějaké osobní věci a,“ opřel se o vchodové dveře, „musel jsem ven, vyběhat to.“ Hnětl si vousy, jako by to bylo chlebové těsto. „Tchána postihla o Vánocích mrtvice, proto se Kate vrátila do Austrálie, aby pomohla nevlastní matce všechno zvládnout. Zatímco je pryč, dávám trochu do pořádku barák, a každou noc, když na tom makám, nedokážu myslet na nic jiného, než jak na mě Sarah mává. Lituju, že jsem ji tehdy nemohl zadržet. Ochránit ji od toho, co ji potkalo. Ale byl jsem příliš soustředěný na svoje vlastní trable .“

„To není vaše chyba.“ Corcoran vytáhl arch papíru, zrnitý snímek obrazovky s audinou. „Poznáváte tohle auto?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez příčiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.