Pippa Roscoeová

Jezdec dává šachmat

Překlad: Barbora Pšenicová

Milá čtenářko,

v nejkratším měsíci roku budete mít možnost „svázat volné konce“ příběhů. Hned čtyři z šesti romancí, které si budete moci přečíst, totiž uzavírají (aspoň prozatím!) osudy hrdinů, o nichž jste si již mohla v mých knihách číst v minulých měsících, ba i letech!

V Romanci na Dunaji od Michelle Smartové se objevují stejní hrdinové jako v knize nazvané Zlatý střevíček, která vyšla v říjnu minulého roku.

Příběh pojmenovaný Stalo se při zásnubách, který napsala Abby Greenová, navazuje na povídku Všechny vůně Madridu, jež vyšla minulý měsíc.

V květnu a v srpnu minulého roku jste se ve vyprávěních Pippy Roscoeové (Dvě noci v Buenos Aires a Tajemství irské krásky) mohla dozvědět něco o trojici majitelů dostihové stáje Winners’ Circle. Její příběh je tento měsíc završen knihou s názvem Jezdec dává šachmat. A aby toho nebylo málo, zmínění jsou zde i hrdinové knihy Královnou podruhé, která vyšla v listopadu 2019.

A konečně Vášnivá řecká noc (snad Vás v těch chladných nocích únorových aspoň trochu zahřeje) od Caitlin Crewsové završuje osudy hrdinů z knih Benátský aristokrat z října minulého roku a Dívka v červeném, s níž jste se do temného lesa mohla vypravit minulý měsíc…

Že už jste na všechny ty příběhy pozapomněla a musíte si je napřed připomenout? Tak honem do toho! Únor je přece na čtení ideální měsíc.

Tak ať se Vám dobře čte!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Reclaimed by the Powerful Sheikh

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Barbora Pšenicová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Pippa Roscoe

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5669-8 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5670-4 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5671-1 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

Mason McAultyová by nedokázala říct, jestli dýchá.

Bylo nanejvýš pravděpodobné, že její tělo tuto pro život nezbytnou činnost vykonávalo automaticky, sama však během závodu neměla čas na podobné věci myslet. Většinou byla její mysl v těchto okamžicích čistá jak horský pramen, bez nežádoucích a rušivých myšlenek. Tentokrát tomu tak docela nebylo. Mason věděla, že by se měla soustředit na koně pod sebou, a ne na muže ze své minulosti – i přítomnosti. Na muže, před kterým chtěla uprchnout. Na Danyla.

Při představě, jaké by to mohlo být, se jí srdce sevřelo bolestí. Rozhodně nesmí dopustit, aby ji podobné pocity ovládly. Veškerou svou pozornost upřela k rytmu dunících kopyt, k sotva viditelné čáře uprostřed závodní dráhy a k zatáčce, ke které se obrovskou rychlostí blížila.

Nohama byla zapřená do třmenů a stehna ji pálila. I tak měla z jízdy dobrý pocit. Koleny se snažila maximálně tlumit vlnivý pohyb Veranchettiho, na kterém seděla. Dusot koňských kopyt nahrazoval tlukot srdce. Dopředu ji poháněly povzbudivé pokřiky diváků.

Vnímala adrenalin, který se jí rozléval v žilách. Tohle není jako létání, řídit koně není bez námahy. Je k tomu zapotřebí zuřivé odhodlání, pevné svaly a intuice, kterou žokej dokáže ovládat sílu koně a vést ji správným směrem. Pokud se všechno tohle podaří, může žokej v symbióze s koněm dokázat neuvěřitelné věci.

Mason měla pocit, jako kdyby jela už několik hodin, dokonce i několik let, ve skutečnosti se jednalo jen o vteřiny. Její sprint možná netrval déle než minutu, přesto se do něj dokázalo vměstnat všechno, co zažila během posledních několika měsíců. Cítila, že tenhle závod musí vyhrát. Kvůli otci. I kvůli sobě. Kvůli všemu, čím si musela projít a co ji ještě čeká.

Silou vůle potlačila veškeré rušivé myšlenky, přestala vnímat koně, které měla před sebou, i ty, kteří se jí řítili v patách. V duchu si představila, že má klapky na očích stejně jako Veranchetti.

Vnímala, jak se jí zmocňuje dychtivé očekávání a jako kdyby Veranchetti vycítil její rozpoložení, ještě o něco přidal.

To byl právě ten okamžik, kdy si dovolila lehký úsměv na tváři. Zdálo se, jako kdyby její plnokrevník do téhle chvíle šetřil síly a teprve teď začal doopravdy závodit. Jeho tělo se vzepjalo obrovskou dávkou energie a s neskutečnou vervou se vrhlo dopředu. Vítězství od prohry dělil jediný nádech. Stejně jako minulost od přítomnosti a přítomnost od budoucnosti.

Jeden jediný nádech…

PRVNÍ KAPITOLA

Prosinec, současnost

Danyl Nejem Al Arain se potřeboval zhluboka nadechnout, aby se konečně začal soustředit na to, co říká jeden z jeho nejlepších přátel a spolumajitel dostihového klubu. Bohužel ani tenhle pokus nevyšel. Myšlenky se mu rozbíhaly všemi směry, aby se nakonec sešly v jediném bodě – u slavnostního galavečera, který se má konat za týden v královském paláci. Byl by zázrak, kdyby tenhle večer přežil se zdravým rozumem.

„Antonio, já…“

„Musíš zase jít, je mi to jasné. Rozumím. Máš spoustu práce, navíc vladařské povinnosti… Poslouchej, s našimi záležitostmi si teď nemusíš dělat žádné starosti. John s Veranchettim jsou už na cestě.“

„Na cestě? Kam?“ hlesl Danyl a okamžitě se ho zmocnilo podivné tušení.

„Do Ter’harnu.“

„Cože?“

„Na žádost královny. Stejně se tam chystali na novoroční setkání, tak je požádala, aby přijeli o trochu dřív a zúčastnili se oslav.“

„Řekl bych, že se mi ten gala večer naprosto vymyká z rukou.“

„Buď rád, že na jeho přípravách nespolupracuje moje budoucí tchyně. To bys teprve viděl! Ta ženská chce do vzduchu vypustit padesát holubic, až vyjdeme po svatebním obřadu z kostela. Dovedeš si to představit? Tohle se neděje ani v Las Vegas!“

„V Las Vegas?“ Danyl jen s největším úsilím dokázal sledovat proud slov řinoucích se z Antoniových úst.

„Posloucháš mě vůbec?“

„Jasně, že ano. Hodláš přesunout svou svatbu do Las Vegas, to je báječná zpráva,“ pokusil se Danyl převést celou situaci v žert.

„Jsem rád, žen aspoň ty máš z toho radost,“ poznamenal Antonio ironicky. „Rád bych se ale vrátil k tomu hlavnímu, proč volám. Kdo tě na svatbu doprovodí? Objevila se nějaká nová adeptka na budoucí královnu? Musím přiznat, že podle toho, co mi Dimitri vyprávěl o Birgettě, tak…“

„Až se rozhodnu, dám ti vědět,“ zarazil ho Danyl uprostřed věty.

„Dobrá. Ale moc s tím neotálej. To vítězství McAultyové vzbudilo velkou pozornost novinářů, takže musíme zpřísnit bezpečnostní opatření.“

„Chápu. Ozvu se ti co nejdřív. A těším se, až vás budu moct s Emmou za týden přivítat na galavečeru v Ter’harnu,“ uzavřel Danyl rozhovor a okamžitě zavěsil. Byl si jistý, že mu jeho přítel odpustí, že ani nepočkal na pozdrav.

Co proboha jeho matka sleduje tím, že na slavnostní večer pozvala trenéra Johna z jejich dostihového klubu s ověnčeným plnokrevníkem Veranchettim? Navíc si to klidně za jeho zády domluví s Dimitriem a Antoniem! Očividně má něco za lubem a on jí to musí překazit. Hned teď.

Zvedl se prudce od dřevěného stolu s navršenými dokumenty a bloky se žlutými papíry popsanými neúhlednými klikyháky. Tahle pracovna byla diametrálně odlišná od jeho původní kanceláře v centru Aramu, hlavního města Ter’harnu, jež byla vybavená výdobytky nejmodernějších technologií. Stýskalo se mu po jejím jednoduchém a čistém designu a v duchu proklínal matku, že podlehl jejímu naléhání a vrátil se do královského paláce.

Jakmile vyšel na chodbu, jeho osobní strážce se mu pověsil na paty. Danyl předpokládal, že touhle dobou budou rodiče v jídelně a odhodlaně vyrazil dlouhými. Z každého koutu na něj dýchala historie Ter’harnu vyznačujícího se směsicí kultur a nejrůznějších vlivů, od pozůstatků Osmanské říše až po stopy moderní kultury afrických a arabských národů.

Ze tří paláců v Ter’harnu byl tento nejvelkolepější. Přečkal pět století, tři invaze a jeden pokus o státní převrat. Každá chodba, místnost či zahrada se hrdě pyšnily otisky těch, kteří tu byli před ním. Zatímco v jiných zemích se střídali panovníci, vládci i politická orientace, Ter’harn patřil k několika málo stabilním ropným monarchiím. Jejich rodina nebyla nikým sesazena, což znamenalo velkou odpovědnost, která teď celá spočívala i na jeho bedrech. Aby mohl v odkazu svého rodu pokračovat, potřebuje co nejrychleji najít vhodnou královnu, která mu dá dědice. Při té myšlence se Danylovi sevřel žaludek nervozitou.

Když konečně dospěl ke dveřím do jídelny, nedal ani personálu šanci, aby jeho příchod rodičům ohlásili. Tuto chybu si uvědomil o pár vteřin později.

Otec s matkou stáli u okna v pozici, která se nedala interpretovat jinak než milostné objetí.

Danyl se otočil na podpatku, jako kdyby to byl on, kdo byl právě přistižen, nikoliv jeho rodiče. Nedalo se o něm říct, že by byl prudérní, ale tady se jednalo o jeho otce a matku!

Odkašlal si, a když zaslechl tlumený šepot, napočítal do pěti a potom se k nim otočil zpátky čelem. Stáli vedle sebe a v jejich tvářích nebylo ani stopy po jakýchkoliv rozpacích.

„Je vážně nutné, aby se Veranchetti trmácel přes půl světa jen kvůli naší oslavě? Nepřipadá ti to jako zbytečná rozmařilost?“

„Máme se fajn, drahoušku, děkujeme za optání. Taky tě rádi vidíme,“ pronesla jeho matka se sladkým úsměvem na tváři. Často si stěžovala, že v touze po co nejefektivnější komunikaci se k ní Danyl chová až příliš stroze a bezcitně. „Jsme královská rodina, Danyle. Ať uděláme cokoliv, lidé to budou vždycky považovat za projev rozmařilosti. Tak proč si náš velký den neužít se vším všudy? Ostatně ani tobě není tak docela cizí si vyhodit občas z kopýtka, nebo se mýlím?“ dodala s lehce ironickým výrazem ve tváři. „Navíc jsem to probírala s chlapci a…“

„To nejsou žádní chlapci, mami.“

„Znám je od doby, kdy jste spolu studovali na univerzitě. Tehdy jste byli chlapci a pro mě jimi zůstanete navěky.“

„Jednala jsi s nimi za mými zády.“

„Danyle, nemusíš z toho hned dělat takové drama,“ vzdychla si vyčerpaně. „Veranchetti by se stejně zanedlouho do Ter’harnu přesouval, takže jsem pouze požádala, aby přijel o něco dřív a zúčastnil se slavnostního galavečera. Ostatně kdy jindy bychom měli veřejně oslavit úspěchy tvého klubu?“

„Ten klub není jen můj, mami,“ namítl Danyl uraženě.

„Právě proto jsem celou záležitost probrala s Antoniem i Dimitrim. Abych nezapomněla! Dosud mi na pozvání neodpověděla ta rozkošná žokejka Mason McAultyová.“

„Ty jsi pozvala i Mason?“ Jestli si matka všimla jeho ledového tónu, nedala to na sobě znát.

„Ano. Je to výjimečná žena. Vyhrát všechny závody Hanleyova poháru je úžasný výkon.“

Slova Elizabeth Al Arainové se slila do jednolitého bzučivého proudu. Stačilo vyslovit jméno Mason MaAultyové a hlavou mu problesklo hned několik obrazů. Husté temné vlasy dopadající na opálená ramena, svůdný úsměv na rozzářené tváři, dokonalé křivky těla. V rámci pudu sebezáchovy proti účinku, který na něj zmínka jejího jména měla, se pokusil oživit ve svém nitru stopy hněvu či zloby, ale nic takového tam už nezbylo.

Nechtěl, aby se účastnila galavečera. Nechtěl ji ani v Ter’harnu, natož v paláci. Dokonce se postavil i proti tomu, aby závodila za jejich dostihový klub, ale Dimitri Kyriakou a Antonio Arcurci byli tou myšlenkou doslova posedlí. Za normálních okolní se přitom vždy podřídili jeho názoru.

Když je Mason kontaktovala v londýnské pobočce jejich klubu, byl z toho šokovaný. Nezmohl se na nic jiného než na pár uštěpačných poznámek, ze kterých si Mason očividně nic nedělala. Zapůsobila na členy dostihového klubu svým smělým slibem, že jim zajistí vítězství. Kdo mohl počítat s tím, že své slovo dodrží?

„Chci ji mít tady,“ dodala matka nekompromisním tónem. „Víš, jak zbožňuju dostihy. Po kom myslíš, že jsi tuhle posedlost zdědil?“

„Rozhodně do koní neinvestuju proto, že bych byl posedlý dostihy.“

„Přestaň se se mnou dohadovat, Danyle Nejeme Al Araine. To, co se podařilo Mason McAultyhové, je hotový zázrak. Za celých třicet let se žádnému žokejovi z jediné stáje nepodařilo vyhrát všechny závody Hanleyova poháru. Víš to stejně dobře jako já. Takový úspěch se musí řádně oslavit. Vždycky jsem si říkala, že kdybych nebyla herečkou…“

„Byla bys žokejkou, to už jsem slyšel tisíckrát. Jenže na to jsi příliš vysoká, mami.“

Královna si opovržlivě odfrkla. „Myslím, že i přes svou výšku bych byla skvělá. Chci se s tou mladou dámou setkat, Danyle, a chci, abys pro to udělal vše, co je v tvých silách. Leť za ní do Austrálie, když to bude potřeba. Prostě si nějakým způsobem poraď. Ber to jako mé předčasné přání k Vánocům.“

„Můžu se zeptat, co tím sleduješ, mami?“ přimhouřil podezíravě oči.

„Nechci nic jiného, než aby to byla ta nejbáječnější oslava, jakou jsme v posledních letech uspořádali. Když teď máme díky tvému nasazení a vyjednávacím schopnostem tak skvělé přeshraniční vztahy, rozhodli jsme se s otcem, že pomalu vyklidíme prostor a uvedeme tě na trůn.“

Danyl pohlédl překvapeně na otce, který jen tiše přihlížel jejich rozhovoru.

„Podle tradice byste s tím měli počkat do chvíle, než se ožením,“ hlesl a na chvíli jeho zlost vystřídal pocit naprosté bezvýchodnosti, když si vybavil zástup všech vdavekchtivých princezen, které se mu za posledních několik měsíců pokusili rodiče vehnat do náruče. Teprve potom mu došlo, co všechno z matčina prohlášení vyplývá. Zdá se, že okamžik, kdy se zhostí vlády, se doopravdy blíží. Společně s trůnem na něj zákonitě přejde i zodpovědnost za celou zem s jejími tradicemi a kulturou vyvíjející se po mnoha staletí i za životy téměř tří milionů lidí.

„Vzhledem k tomu, že veškeré pokusy o nalezení vhodné snoubenky okázale neguješ, došli jsme k závěru, že bychom se taky nemuseli dočkat,“ prohlásila. „Rozhodně nemládneme a já se těším, až si konečně budu moct pro změnu užít svého manžela sama pro sebe. V téhle chvíli mám ale jediné přání. Chci mít na oslavě Mason McAultyovou. Spoléhám na tvé vyjednávací schopnosti.“

Ranní žár byl už teď neúprosný a Mason věděla, že jí nezbývá moc času. Bylo jí jasné, že si musí pospíšit, jestli se má dostat až k vnějšímu oplocení jejich australského ranče. Hřebec, kterému říkali Rarach, netrpělivě podupával kopyty a Mason ho konejšivě poplácala po boku. Když se otočila, zjistila, že před stájí stojí její otec.

Vypadal, jako kdyby zestárl o deset let, a ne o rok a půl, kdy tady nebyla. Prošedivělé skráně mu zbělely a pod očima měl temné kruhy.

Pokusila se nedat na sobě znát lítost, kterou se jí sevřelo srdce. Otec jí podal jednu z brašen. Vzala si ji a připevnila ji koženými řemínky k sedlu. Schválně si dávala na čas.

Za stájemi se vlnily smaragdově zelené pastviny, které se rozprostíraly až k vzdáleným horám. Hory v ní obvykle vyvolávaly pocit klidu a pokoje, teď se však tyčily v dálce jako temná předzvěst. Zhluboka se nadechla a plíce se jí zaplnily horkým a těžkým vzduchem.

Bylo vidět, že Joe McAulty má něco na jazyku. Obvykle však nepromluvil dřív, než si přesně zformuloval své myšlenky. Neměl ve zvyku dělat věci zbrkle a nehodlal na tom nic měnit. Mason proto pokračovala v balení brašen a čekala, až sám spustí.

Stan, telefon, jídlo, káva… V duchu si odškrtávala seznam.

„Nečekal jsem, že s tím bude tak spěchat.“

„S tím nic nenaděláme, tati.“ Totéž mu odpověděla, když jí poprvé řekl o vymáhání pohledávky.

„Po tom, co jsi všechno dokázala, s penězi, co jsi vyhrála v Hanleyho poháru…“

„Mick je mrtvý, tati,“ poznamenala přes rameno a snažila se nepodlehnout lítosti při vzpomínce na souseda, který vypadal jako stařík už v době, kdy byla ještě dítě. Otec byl zvyklý se vyjadřovat jednoduše, emoce byly v jeho řeči cizím prvkem, kvůli kterému zadrhával a zakoktával se. „Kdo mohl vědět, že jeho syn se bude trvat na okamžitém splacení dluhu? Kdyby tak nespěchal, peníze, které jsi dostala za vyhrané závody, by nám pomohly se ještě pár let držet nad vodou. Tedy pokud by se nevynořilo něco jiného.“

Konečně se odvážila se k němu otočit čelem.

Otec zamyšleně kopal do hroudy hlíny a pozoroval oblak prachu, který se od ní zvedal.

„Ranč není ještě ztracený, tati.“ Mason věděla, že mu osud ranče dělá starosti a nemohla mu to vyčítat. „Naše práce, programy, které děláme pro děti, to všechno je pro mě stejně důležité jako pro tebe. Zároveň oba víme, jak je provoz ranče finančně náročný. Kolik stojí chov koní, terapeuti, ostatní personál… Splacení půjčky, kterou teď po nás požaduje Mickův syn, je jen jednou z položek, se kterou se musíme vypořádat. Joe,“ oslovila ho stejným způsobem jako ostatní lidé na ranči, „nehodlám se vzdát bez boje. A rozhodně se nenechám jen tak zničit od frajírka, který si hraje na velkého machra.“

Otec se smutně pousmál. Oba zalila vlna vzdoru a odporu. Otočila se zpátky ke koni a předstírala, že ještě jednou kontroluje dotažení řemenů. „Třeba najdu nějaký jiný dostihový klub, za který bych mohla závodit. Po Hanleyově poháru budu mít určitě spoustu nabídek.“

„Nikdy bych po tobě nic takového nežádal.“ Otcův hlas najednou ponuře zaskřípal, jako kdyby se mu do hlasivek dostal prach a písek ze země.

„Nebylo to tak hrozné, tati,“ pronesla, ale odvahu, aby mu pohlédla do očí, nenašla. Dokázal jí dokonale číst z tváře. Vychovával ji od jejích dvou let. Nebylo tajemství, které by před ním dokázala skrýt, nebyla lež, kterou by nepoznal. Závodění vážně nebylo tak hrozné, jak se obávala. Když jela na Veranchettim, měla pocit, že konečně zase žije. Zároveň to v ní však rozvířilo spoustu vzpomínek a emocí.

Emocí, které si teď potřebuje roztřídit. Proto se rozhodla, že pojede opravit vnější hrazení. Jízda na koni jí dala zabrat, ale nedalo se to srovnat s tím, co jí způsobilo opětovné setkání s Danylem… Musí se od něj držet co nejdál.

Mason si stáhla husté dlouhé vlasy do ohonu a dovolila chladivému vánku, aby ji hladil po horké šíji. Pozorovala přitom slunce zapadající za horským úbočím lemujícím údolí řeky Hunter a zhluboka vdechovala do plic průzračný horský vzduch, který téměř osmnáct měsíců nemohla okusit. Jízda sem byla okouzlující, přes prolákliny a úbočí překrásné krajiny, ve které se jí poštěstilo vyrůstat. Znala tu každý pařez a každou vyvýšeninu stejně důvěrně jako suky na jídelním stole.

Kdykoli se zadívala do zeleného údolí lemovaného horami působícími jako mlčenlivá stráž dohlížející na ranč, v duchu se musela ptát, jak je možné, že její matka dokázala odejít. Otec tvrdil, že toužila po něčem víc. Mason zažila podobné pocity před tím, než před deseti lety odjela do Spojených států, kde se připravovala na dráhu žokejky.

Ze zpětného pohledu svého odchodu nelitovala, ale víckrát by to neudělala.

Teď si přiložila ke rtům pohárek s horkou kávou a zhluboka vdechla její zemitou vůni mísící se s vůní vlhké půdy a lesa. Nad zelenou planinou působící jako deka sešitá z různě barevných kousků se pomalu snášela tma, která brzy skryje ve svém náručí ranč, jejž se tak zoufale snaží zachránit. Původně to vypadalo, že peníze, které získala ze třech vyhraných závodů, budou stačit, úmrtím Micka se však situace změnila.

Neměla ve zvyku se litovat. K čemu by jí to bylo?

Kdyby nevěděla, že Mickův syn je darebák, jenž zneužívá své okolí a využívá slabosti druhých, dávno už by si s ním promluvila. Doneslo se k ní, že chce sousední ranč, který po několik generací patřil jeho předkům, proměnit na stavební parcelu a prodat tomu, kdo mu nabídne nejvíc. Peníze… Proč vždycky všechno skončí u peněz?

Program, který její otec na ranči spustil, měl pomáhat problémovým dětem, aby ve svých životech zažily aspoň něco pozitivního. Učili je zacházet s koňmi, starat se o živé tvory, užívat si jejich vděk a pochvalu dospělých. Tohle se nedalo vyčíslit penězi. Když od nich matka odešla, otec se rozhodl na ranči zůstat a hledal způsob, jakým by mohl pokračovat v práci, která ho bavila. Od té doby se mu podařilo rozšířit svou lásku ke koním do srdcí tisíců dětí, puberťáků i čerstvě dospělých. Pobyt u koní samozřejmě nevyřešil jejich problémy, některým dětem třeba vůbec nepomohl, spoustě z nich však významně ovlivnil život. Bylo krásné vidět, když se dítěti, které se na začátku ani nebylo schopné někomu podívat do očí, objevil první nejistý úsměv na tváři, bylo dojemné pozorovat, jak se proměňuje v jinou, čistší a radostnější bytost. Tyhle vzácné chvíle jim dávaly naději, že jejich práce má smysl.

Jenže teď potřebují svou činnost rozšířit, aby ranč uživili. Budou muset najmout více koučů a terapeutů i dalších zaměstnance, aby k nim mohlo jezdit ještě víc dětí. Jejich podnikání sice zatím není ztrátové, pokud se jim však nepodaří expandovat, dlouho nepřežijí.

Káva jí protekla hrdlem a ona se v duchu zamyslela nad možností, že by se přihlásila do dalšího závodu. Poslední tři dostihy byly fyzicky i psychicky nesmírně vyčerpávající. I když nebylo jednoduché si to přiznat, její tělo bylo o deset let starší a o to intenzivněji musela trénovat. Zabralo jí to osmnáct měsíců, kdy šest dnů v týdnu trénovala a měla jediné pořádně jídlo denně.

Po tom, co se stalo před deseti lety, málem závodění definitivně pověsila na hřebík. Naštěstí však téměř každý den byla na ranči v sedle, takže se jí brzy podařilo vrátit se do formy. Otec jí říkal, že je pro závodění zrozená, a ona v skrytu duše nepřestala toužit po naplnění svého dětského snu být nejlepším australským žokejem. Ne nejlepší ženou v sedle, ale nejlepším žokejem ze všech.

Na hřbetě Veranchettiho cítila, že by se to mohlo splnit, že má pořád ještě naději… Ta představa ji hodně lákala. Za jiný dostihový klub se jí však závodit nechtělo a k Danylovu klubu se vrátit taky nechce.

Další možnost, jak vydělat peníze, byla přijmout nabídku některého z novinářů a dát mu rozhovor. Jak ale může vědět, zda to nejsou titíž lidé, kteří před lety její kariéru zničili? K něčemu takovému se nikdy neodhodlá.

Slunce už definitivně zapadlo za hory a z potemnělé oblohy na ni začaly mrkat první hvězdy. Rarach zastříhal ušima a odfrknul si, potom zahrabal kopytem do země a zapřel se do lana, kterým byl uvázaný ke stromu.

Když Mason zaslechla zakřupání větvičky, zamračila se. Pochybovala, že by to mohl být její otec, ví moc dobře, že chce být sama. A pomocní dělníci na ranči měli dnes volno, takže odjeli všichni do hospody. Nemůže to být ani nikdo z Mickova ranče, protože hranice mezi jejich pozemky je od tábořiště ještě pořádně daleko. Vylila kávu do řeřavých uhlíků a oheň se zasyčením uhasl. Potom hmátla po zbrani.

Danyl zaklel, když mihotající se plameny v dálce uhasly a kolem něj se rozhostila tma. Ucítil kouř mísící se s vůní kávy. Možná měl poslechnout Joea McAultyho. Nechal koně uvázaného kus odtud, protože nechtěl Mason vylekat. Cítil, jak mu pod nohama praskají větvičky, a ten zvuk se rozléhal v nočním tichu jako výstřely z děla. Ignoroval svíravý pocit v žaludku i výčitky, že nechal ochranku na ranči, a pokračoval dál. Neměl jinou možnost, protože tenhle rozhovor nemůže vést před svědky. Jeho muži z toho nebyli nadšení, ale poslechli ho.

Vyšel z lesa a pohled, který se mu naskytl, ho na chvíli dočista ohromil. Zůstal stát a kochal se noční scenérií, která se před ním otevřela. Byl stejně užaslý, jako když poprvé spatřil ter’harnskou poušť. Teprve po pár vteřinách vykoukl zpoza mraku měsíc a ozářil opuštěné ohniště, za kterým se ve stínu krčil malý stan.

Danyl znovu zaklel. Byl vyčerpaný a otrávený.

Kde kčertu vězí? Znovu se pozorně rozhlédl a snažil se objevit nějakou stopu, podle které by poznal, kam se Mason poděla.

Jeho myšlenky přerušilo hlasité natažení kohoutku u zbraně. Rozumem nedokázal ovládnout adrenalin, který mu leknutí napumpovalo do žil.

„Neměl jsi sem chodit,“ ozval se za jeho zády ženský hlas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jezdec dává šachmat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.