Joanne Rocková

Hráč bez pravidel

Překlad: Helena Šlechtová

Milá čtenářko,

všechny mé únorové příběhy Vás zavedou do společnosti horních deseti tisíc. Vy již dobře víte, že ani těmto bohatým lidem se nevyhýbají problémy včetně těch srdečních. Takže můžete sledovat, jak se nenasytní příbuzní snaží zdiskreditovat nádhernou Trinity a připravit ji o miliardové dědictví v povídce Aférka s dědičkou. V příběhu Hráč bez pravidel znovu zavítáte na ranč Mesa Falls, kde své vyšetřování vede po všech stránkách mimořádná vyšetřovatelka April. V romanci Zakázaný polibek je opravdu ten inkriminovaný polibek spouštěčem laviny událostí, které nevyhnutelně vedou k odhalení dávné náklonnosti Taylor k jednomu z bratrů Knoxových. Není to ale ten, se kterým si ji všichni spojují…

Užijte si tedy nejen romantiku, ale i nečekaná překvapení a nespoutanou vášeň!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Rule Breaker

První vydání:

Harlequin Books, 2020

Překlad:

Helena Šlechtová

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2020 by Joanne Rock

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5635-3 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5636-0 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5637-7 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Prozíravější muž by si asi zablokoval její číslo. Weston Rivera to však neudělal.

A tak teď poněkud křečovitě svíral v ruce svůj mobil. Jen stěží mohl předstírat, že si nevšiml zprávy od jedné atraktivní soukromé vyšetřovatelky, od níž by se měl držet dál.

Nepřítomně přešel ze své domácí pracovny do obytného prostoru s mimoúrovňovou podlahou. Venku už zapadlo slunce, ale prosklenou stěnou místnosti ještě viděl rozpíjející se obrysy pohoří Bitterroot Mountains. Jejích strmé vrcholky se však halily v mracích zvěstujících blížící se bouři.

Četl si znovu zprávu v telefonu.

severovýchodním žlebem. Můžete mě nasměrovat? Utábořila jsem se, ráno na vrchol, doufám.

Tak ona po něm chce rady?

Jednu by pro April Stephensovou, sexy expertku vyšetřující finanční záležitosti, která se vloudila sem na ranč Mesa Falls, dozajista měl. Nikdy se neměla vydávat na horský výstup obtížnosti čtyři v zimě sama, zvlášť v počasí jako bylo teď. Jako zkušený horolezec a dobrovolný horský záchranář věděl, o čem mluví.

Proč se ho nezeptala předtím, než vyrazila do hor?

Upřímně řečeno, vyhýbal se jí a měl k tomu dobré důvody. Když ho naposled odchytila tady na ranči v kanceláři, dal jí jasně najevo, že jí nemá k jejímu vyšetřování co říct. Týkalo se finančních záležitostí jednoho z jejich pravidelných hostů Alonza Salazara, s nímž však ho pojil nadstandardní vztah. Salazar nad nimi držel ochrannou ruku, když s bratrem a ještě čtyřmi kamarády zažili jako teenageři tragickou nehodu, která skončila smrtí jednoho jejich spolužáka. Z jejich klukovské partičky se později stali spoluvlastníci tohoto prosperujícího ranče, který současně sloužil jako rekreační zařízení. Vztahy se Salazarem překročily běžnou hranici učitel a žák, přerostly v přátelství. Takže Weston neměl pražádnou chuť pomáhat nějaké dámě, šťourající se v Salazarových financích. Nikdy ho nezajímalo, co ten člověk se svými penězi dělá. Navíc byl vůči němu loajální.

Ovšem telefonní číslo té čmuchalky si po schůzce nezablokoval, a tak mu teď přistála její zneklidňující zpráva.

Snaží se ho nějak dostat? Hledá způsob, jak navázat konverzaci a něco z něj vytáhnout? Nebo je skutečně v horách, a tím pádem ve slušném průšvihu? Doneslo se mu od jednoho z horských vůdců, že hned když sem přijela, zašla si do místní prodejny s turistickými potřebami, takže to vypadá, že se skutečně chystala na túru. Ale jednodenní výstup je v zimě pěkná zabíračka, i kdyby šlo o některou z lehčích cest.

Znovu zaklel, aby si ulevil. Rozvalil se na pohodlné kožené pohovce kousek od krbových kamen a zíral do ohně. Prohořelé dřevo zapraskalo, zbortilo se a vyslalo pár jisker, které prosvítily průhledná dvířka. Jak jí má odpovědět? Určitě by se neměla sama pokoušet o sestup teď ve tmě. Ale počasí se může každou chvíli zhoršit a strávit tam noc by mohlo být taky riskantní. Sám byl sice hazardér, ale pokud jde o jiné, tak měl až abnormálně vyvinutý smysl pro odpovědnost. Možná to způsobila ta tragédie, která se stala před více než desítkou let a z níž vzniklo pevné pouto mezi ním a Alonzem Salazarem.

Kde jste?

Vymačkával ten text na klávesnici s daleko větší razancí, než bylo třeba. Dobře totiž věděl, kam tahle konverzace nakonec povede.

Odpověděla mu odkazem na mapu. Měla v mobilu kvalitní aplikaci, která ukázala její přesnou polohu.

Malinko si oddechl. Nevypadalo to, že by byla v horách úplným zelenáčem, když takhle reagovala. Bylo jí jasné, jak je v takovém terénu důležité znát neustále svou polohu. Ovšem když si místo na mapě přiblížil, tak ztuhl.

Bylo to horší, než čekal.

April totiž netábořila na jednom z těch bezpečných míst, jako je Gem Lake nebo Baker’s Lake, ale kempovala nebezpečně blízko Severovýchodního žlebu. Tady mívají laviny pré.

Teď už nezáleželo na tom, jak velké zkušenosti má ta dáma v horách nebo jestli si je vědoma toho, co jí hrozí. Byla hostem na jeho ranči a on za ni cítil zodpovědnost. A když ho ještě k tomu žádala o radu při tomhle hloupě riskantním podniku, tak zkrátka neměl na výběr. Musí jí pomoct.

Zůstaňte tam. Nechte zapnutý mobil. Nerozdělávejte oheň. Jsem na cestě k vám.

Asi z toho nebude dvakrát nadšená, ale to bylo Westonovi fuk. Strčil telefon do kapsy a bral schody po dvou, aby se převlékl na cestu do hor. Jen aby se to nezvrtlo a neskončilo to nakonec záchrannou operací. Při tom pomyšlení se mu udělalo zle.

Jeden katastrofický zážitek v životě mu vrchovatě stačil. Nikdy na něj nezapomene. Něco podobného už by jen těžko přežil.

„Jsem na cestě.“ April Stephensová si nahlas četla zprávu, která dorazila asi před hodinou.

Vězela až po krk ve vypůjčeném spacáku, na karimatce, ale pořád se nedokázala po túře v náročném terénu zahřát. Přestala si pohrávat s telefonem, aby zbytečně nevybíjela baterii, a spíš přemýšlela o tom, co přimělo Westona Riveru, aby se vydal za ní do hor. Bohatý a vlivný majitel ranče se jí totiž až dosud úzkostlivě vyhýbal a odrážel zdatně všechny její pokusy o kontakt. Naposled jí dokonce vyhrožoval, že na ni zavolá ochranku, aby ji vyvedla z jeho kanceláře. Při tom ji propaloval pohledem. Na jeho oříškově hnědé oči se prostě nedalo zapomenout.

Proč se teď, když byla noc na krku, rozhodl vyrazit za ní do hor?

Další poryv větru vanoucího od nedalekého vrcholu zvaného Trapper Peak pořádně zamával s jejím malým stanem. Teď už začínala pochybovat, jestli si vybrala správný model. Rozhodla se pro něj, protože byl lehký. Při náročném vybavení na zimní túru to hrálo nezanedbatelnou roli. Ovšem nepočítala s tím, že to tady bude takhle strašně fičet. Nastudovala si předtím, než vyrazila, dost o terénu v Bitterrot Mountains a podívala si i na počasí. To se ale odpoledne, když už byla na cestě, náhle dramaticky změnilo.

Kvůli tomu také kontaktovala Westona Riveru, který tu měl pověst člověka, jenž se v horách vyznal. Ale samozřejmě jí nešlo jen o rady na cestu. Tajně doufala v to, že společný zájem o vysokohorskou turistiku by mohl pomoct v navázání dialogu. Třeba by z něj konečně vydolovala něco, co by ji posunulo dál v případu, kde beznadějně přešlapovala na místě.

Samozřejmě neočekávala, že všeho nechá a vyrazí za ní. Jenže to právě udělal, a to ji znepokojilo. Ten člověk ji přece dvakrát nemusel, takže za tím bylo nejspíš něco jiného. Co když přece jen přecenila své síly, když si takhle sama vyrazila do hor, do neznámého terénu?

Přepadl ji pocit viny. Měla mu říct, že se v horách vyzná, že má za sebou už nějaký ten výstup. Dokonce už byla i tady, v tomhle pohoří, jenže tenkrát šla jinou cestu. Nemívala ve zvyku se do věcí vrhat bezhlavě, zvlášť v horách se to nevyplácí, to dobře věděla. Pečlivé zmapování terénu jí pomáhalo i v její profesi. Bez toho by se nevypracovala mezi špičkové experty v rozkrývání finančních záležitostí.

Jakmile jí dorazila na mobil jeho stručná zpráva, v níž ovšem nevysvětlil, proč se za ní vydává, okamžitě mu psala zpátky. Zasypala ho otázkami a zároveň ujistila, že je v pořádku. Už se jí neozval, a to ji utvrdilo v tom, že za ní skutečně vyrazil teď za tmy do hor.

Rozepnula opatrně na škvírku stan a vyhlédla do inkoustové tmy. Už se stačila převléknout na noc, chtěla se jen přesvědčit, jak to venku vypadá. Vidět nebylo na krok, z oblohy se sypal sníh, vířil, bičoval jí tvář, jen co se ji odvážila povystrčit. Poryv větru nafoukl stan, rval látku tak, že se bála, aby nepraskla. Sníh padal čím dál hustěji, od chvíle, kdy se utábořila, už ho pár centimetrů přibylo, jak si mohla všimnout na stěnách stanu.

Malinko zpanikařila. Co když ji sníh uvězní ve stanu? Do hor unikala kvůli pocitu svobody, tam se mohla pořádně nadechnout. Popadlo ji to už jako dospívající holku. Tehdy se u její matky projevily první příznaky psychické choroby, s níž souvisela její potřeba nadměrného hromadění věcí i neschopnost se s nimi rozloučit. Mezi čtyřmi stěnami, v příbytku přeplněném nejrůznějšími krámy, na ni všechno padalo. Teď jako dospělá si mohla dovolit žít ve vlastním domě nezaneseném zbytečnostmi, ale hory jí pořád pomáhaly, jakmile ji dostihly matčiny problémy. Neztratila s ní kontakt, pravidelně se stavovala u ní doma, aby se přesvědčila, že je v pořádku, že nezanedbává léčbu a spolupracuje s profesionály, kteří jí chodili jednou za měsíc uklidit. U mámy v domě bude vždycky nepořádek, na to si zvykla a lepší už to nebude, ale potřebovala mít jistotu, že se to nehorší.

Dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby matka se svou poruchou dokázala nějak obstojně žít. Nikdy jí však nevymizí z paměti chvíle, kdy měla její máti krizi a situaci nezvládala. Tyhle stavy se mohou kdykoliv vrátit, to není u této choroby nic neobvyklého. Děsilo ji to a hory jí pomáhaly se z toho dostat. Potřebovala se jednou za čas „vychodit“, vyvětrat si hlavu.

Momentálně její obvyklý lék moc nezabíral. Když si všimla, že sníh už zasypal spodní zip od stanu, zatrnulo jí. Srdce se jí rozbušilo jako splašené, tváře i přes okolní chlad jen hořely, pot jí stékal po čele a před očima jí tančily hvězdičky.

Ale byly to skutečně jen mžitky před očima?

Mhouřila oči, pokoušela se aspoň něco vidět v té čině. Zdálo se jí, že zahlédla nějaký světlý bod, jenž se postupně zvětšoval a blížil se.

Mířil přímo k ní.

„April!“ Jakýsi mužský hlas se snažil překřičet zuřící sněhovou bouři. Před očima jí začaly vyvstávat obrysy lidské postavy.

Weston s čelovkou stoupal pomalu k ní.

„Tady jsem,“ ozvala se, ale její přidušený hlas neměl proti řvoucímu větru šanci. Vrátila se do stanu pro baterku a rozsvítila ji. Teď konečně ji mohl vidět.

Jakmile vstoupil do kuželu světla, uvědomila si, jak moc je to tam venku zlé. Vypadal jako sněhulák, zasypaný sněhem od hlavy až k patě. Pod vločkami se ztrácela i jeho kukla, přilba a dokonce i ochranné brýle. Když jí došlo, do jaké sloty se pustil, aby ji našel, tak se vyděsila.

Přidřepl si u vchodu do stanu. O jeho široká ramena se vítr zastavil. Byl tak blízko, že se ho mohla dotknout. Očistil si brýle od sněhu, sundal je a zhasl čelovku. Hypnotizoval ji svým očima jako posledně, když na nic chtěl volat ochranku. Nyní však z jeho pohledu četla ještě něco víc.

Obavy a snad i starost.

„Musíme vás odtud dostat,“ pronesl pevným hlasem a nespouštěl ji z očí. „Rychle a opatrně.“

Nevěřícně zakroutila hlavou. „Tomu nerozumím.“

„Utábořila jste se v místě, kde často padají laviny.“ Oznámil jí to tak klidně, jako by ani nehrozilo smrtelné nebezpečí. „A tahle sněhová bouře jen zvyšuje riziko.“

Došlo jí, že na ni mluví jako profesionál, jako zkušený horský záchranář. Jako člověk zvyklý jednat s lidmi ve smrtelném nebezpečí. To všechno i obsah jeho zprávy ji úplně ochromilo.

„Proč –“ Zalapala po dechu, jak ji zaplavila vlna paniky. „Proč jste mi to nenapsal v esemesce. Já tu sedím jako pecka…“

Bezradně se rozhlédla kolem. Za jak dlouho to tady asi stačí sbalit? Další silný poryv větru se opřel do stanu. Přísahala by, že slyšela, jak látka praská.

„April, podívejte se na mě.“ Mluvil na ni s klidem, trpělivě, jako by ani neudělala tuhle pitomost, že si sem vyrazila. Riskovala při tom krk, nejen svůj, ale i jeho. „Pro vás bylo bezpečnější zůstat tady než se vydat ven, na cestu, kterou nemáte zažitou. Ale já to tu znám jako své boty a dovedu vás do bezpečí.“

Zmohla se jen na němé přikývnutí. Klid, který z něj vyzařoval, na ni působil blahodárně. Měla za sebou hodiny výstupů v létě, ale se zimou tolik zkušeností neměla. Jeden ze zasloužilých lezců, tam u nich doma v Denveru, jí radil, že by měla absolvovat lavinový kurz, ale ještě se k tomu nedostala. Nenapadlo ji, že by se jí to hodilo zrovna tady a teď. Připadala si hloupě, jako nějaký amatér, že takhle riskovala, a co víc, zatáhla do nebezpečí i Westona.

Neměl ani tušení o tom, jak moc jsou jí takovéhle situace nepříjemné, když zjistí, že udělala nějaký přehmat, opomněla něco důležitého.

„Tak jo, díky.“ Podařilo se jí přemoct strach. Zadívala se mu do očí a věřila, že je tak spolehlivý, jak se zdál, že splní to, co slíbil. „Jdu se balit.“

Z toho nejhoršího ji dostal včas.

Každým krokem, jímž se vzdalovali od nebezpečného místa, kde rozbila svůj tábor, cítil úlevu. Zrovna tady se nikdy žádné záchranářské akce osobně neúčastnil, ale věděl, že je to lavinový terén. Asi před deseti lety tu zasahoval jeden z jeho týmových kolegů, takže aspoň z vyprávění znal, co to obnáší. K tomu viděl na vlastní oči dvě laviny tady v horách, a to mu stačilo. Bylo to učiněné peklo.

Povětrnostní podmínky dnešní noci byly pro laviny jako stvořené. Byl šťastný jako blecha, že ji našel živou a zdravou.

Démoni minulosti vystrčili růžky a Weston si byl jistý, že dneska v noci mu nedají pokoje.

„Kam jdeme?“ křikla na něj. Slova odnášel vítr a zdusil šátek, jímž si chránila obličej.

Sestupovali opatrně bok po boku, museli si dávat pozor na kameny ukryté pod sněhem. Nabídl jí čelovku, kterou pro ni vzal, ale měla svoji. Podle její výbavy, rychlosti a praktičnosti, s níž se balila, usoudil, že byla do hor připravená líp, než čekal.

Přesto měla strach. Napověděla mu to řeč jejího těla, neklidný pohled, trhané pohyby. Na to nemusel být zrovna školený záchranář, aby poznal, že je vyděšená. Snažil se ji uklidnit, jak to jen šlo, jen co se dostali z toho nejhoršího. Poznal, že to na něj nehraje, že má vážně strach, že to není jen nějaká finta, jak ho nalákat do hor a tahat z něj rozumy o Alonzu Salazarovi a jeho financích.

To by musela být zatraceně dobrá herečka, aby dokázala předstírat ten záblesk paniky, který četl v jejích modrých očích, i chvění hlasu, když jí oznámil, v jakém se ocitla nebezpečí. I teď, přes ochranné brýle, viděl, že je nesvá.

„Tudy se dostaneme k bezpečnému tábořišti.“ Nebylo to daleko, protože za tmy a v tomhle psím počasí nestálo za to riskovat nějaký delší přesun. Ale vypadnou z lavinového pole a navíc se dostanou do terénu, který dobře znal.

„Nemůžeme sejít až dolů?“ naléhala, nakloněná k němu, aby ji slyšel.

Kdyby šel sám tak ano. Sestoupil by až ke svému terénnímu vozidlu, které nechal na počátku této cesty. Ale s April v závěsu to nechtěl riskovat. Sice vypadala, že má obstojné zkušenosti s horskými výstupy, ale za dne a normálního počasí. Teď bylo pozdě večer a ona už byla unavená a vystresovaná. Ale hlavně nedokázal odhadnout, jak je zdatná, kolik toho v tomhle terénu vydrží. Rozhodně nehodlal riskovat a zacházet do nějakého extrému, když to nebylo nutné.

„Bezpečnější bude kempovat tam, kde to znám. Tam můžeme počkat, až bouře přejde.“ Ukázal na místo skryté před větrem kousek před nimi. Chránil je bezpečný skalní převis a okolními stromy, a tak si ušetřilo bohatou sněhovou nadílku. „Vzal jsem s sebou velký stan z kvalitního nepropustného materiálu.“

Vlezl si pod převis, shodil batoh a začal vyndávat věci. Držel právě rukavice, když si všiml, že se zastavila. Zůstala jen pár kroků od něj, dopadalo na ni světlo jeho svítilny a vypadala úplně ztracená. Sníh jí dosahoval skoro ke kolenům.

Asi mu něco říkala, ale slova odnesl vítr.

Mávl na ni, aby šla blíž. „Neslyším vás,“ zakřičel.

Baterku položil na skalní římsu, tak aby svítila na batoh. April vlezla za ním, strhla si brýle i s čelovkou. Teď jí konečně zase viděl pořádně do očí.

„Vy tu zůstanete?“ zajímala se. „Se mnou?“

Strach už ji zřejmě přešel, uvědomila si, že už jsou mimo nebezpečí. Něco v jejím hlase, v tónu, jakým se ho ptala, mu připomnělo, že tahle žena ho nenechává chladným a že je strašně rád, že se mu ji podařilo zachránit.

April Stephensová mu padla do oka, jakmile ji uviděl. Pak zjistil, že je hodně dobrá v tom, co dělá, když krůček po krůčku rozkrývala minulost jeho učitele. A teď ho zase mile překvapila. Nikdy by ho nenapadlo, že žena, která by se vyjímala na titulní stránce exkluzivních časopisů, si vyrazí sama na horskou túru.

Měla všechno, před čím si muž sedne na zadek. Zajímavý obličej, vzrušující rty, perfektní postavu. Kromě toho si dokázala jít za svým, a před tím musel smeknout, i když v tomto případě stáli na opačných stranách.

„Nešlapal jsem takovou dálku v noci, abych vás tu teď nechal samotnou, April.“ Ne že by s ním představa společně strávené noci nehnula. Ale teď na to nebyl ten správný čas. Vzrušovala ho pokaždé, když se s ní setkal, to si musel přiznat. „Zůstanu tu s vámi.“

„To je… od vás moc hezké.“ Neznělo to nijak zvlášť přesvědčivě, ale hlas už zase měla pevný. „Ale já mám svůj vlastní stan.“

Rozepnula si batoh a chystala se vybalovat. Weston mezitím vyndal speciální sekerku, jíž se chystal zatlouct kolíky.

„Jestli se nepletu, tak ten váš je roztržený,“ připomněl jí. Dobře si pamatoval na to, jak látka nevydržela nápor vichru a praskla těsně předtím, než jí pomohl ho sbalit. „Navíc já mám stan pro dva.“

Byl to nejnovější a pořádně vykoumaný model. Nepokořily by ho ani větry vanoucí na Everestu. Postavit se dal do dvou minut, pokud člověk věděl, jak na to. Hodil si dovnitř spacák a karimatku a pak podržel látku zakrývající vchod, aby tam mohla pohodlně vlézt.

Váhala, pořád držela svůj batoh, zatímco si vítr pohrával s pramínky vlasů, které se jí nepovedlo zastrčit pod čepici. S pootevřenými rty si ho zkoumavě prohlížela. Zvažovala pro a proti.

Adrenalin ze záchranné akce se rázem přetavil v cosi jiného: v neodbytnou touhu.

April musela být patrně oslepená sněhem, který kolem nich vířil, že si toho nevšimla. S hlubokým povzdechem zalezla do stanu a popřála mu při tom jedinečný pohled na své dokonalé křivky. Jako by tím ještě přiložila polínko do plamene, který v něm vzplál.

Zaťal zuby, aby zahnal touhu. Sledoval ji, jak si sundává boty a ukládá si je do předsíňky stanu. Nastavil tvář sněhu, aby se aspoň trochu zchladil, než se vydá za ní.

Čekala je pořádně dlouhá noc.

DRUHÁ KAPITOLA

Weston Rivera ji nemá rád. Aspoň se tak tvářil při jejich poslední pracovní schůzce. April si to připomněla, když se zavrtala do svého spacáku v tom jeho pohodlném stanu, který postavil jako mávnutím kouzelné hůlky. Takže jí připadalo nemístné si myslet, že by snad s ní chtěl něco mít.

Zvlášť tady a teď, v horách, když venku řádila sněhová bouře a on měl za sebou namáhavý výstup, při němž riskoval krk, jen aby ji zachránil. Spíš by měl být na ni pořádně naštvaný. Přesto ji nenechalo klidnou, když si svlékl svrchní zasněžené oblečení. I ve slabém svitu lampy, kterou položil na podlážku, si nemohla nevšimnout, že je to fakt krásný chlap.

Tmavě blond vlasy nosil trochu delší, sahaly mu až pod límeček šedé flanelové košile. Světle hnědé strniště na bradě neodbytně lákalo k doteku. Když se k tomu připočítají pořádná ramena a oříškově hnědé oči, tak tu měla před sebou sen každé ženy. Weston byl zatraceně přitažlivý.

Asi si to jen namlouvala, když se jí zdálo, že v jeho očích zahlédla něco víc než povzbuzení, s nímž operují profesionální záchranáři. Byla vyvedená z míry, když k ní dorazil, aby ji dostal z průšvihu, který si sama zavařila. Což jí připomnělo, že se mu za to ještě neomluvila.

Měla už ta slova na jazyku, ale vtom jí došla řeč. Weston o ni zavadil nohou, když si sundával své speciální kalhoty se světle žlutými reflexními pruhy na nohavicích. Samozřejmě měl pod nimi spodky, ale bylo v tom něco strašně intimního, když se svlékal jen kousíček od ní. I v dvoulůžkovém stanu je prostoru poskromnu, tak akorát na dva spacáky. Kontakt nohy o nohu ji zneklidnil.

„Nebude vám zima?“ vyhrkla. Potřebovala se vymanit z těch zvláštních pocitů, které ji pronásledovaly. Sama na sebe nasoukala všechno, co měla. Jen boty a voděvzdorné palčáky nechala schnout v předsíňce. Dokonce si navlékla i tenké rukavice a pletenou čepici.

Nechala si i odepínací flísový vnitřek bundy a také spodky, které měla pod lyžařskými kalhotami. Klepala se totiž zimou od chvíle, kdy opustili první tábor. Těžko říct, zda to bylo kvůli počasí, anebo spíš psychické, když jí došlo, že si postavila stan v lavinovém poli.

„Ne,“ odpověděl Weston. Natáhl se vedle ní, málem se dotýkali. Ležel na zádech, přes spacák si přehodil nahoře bundu a dole kalhoty. „Používám je jako druhou vrstvu na přikrytí. Kdybych si to nechal na sobě, tak by se mi v tom moc dobře nespalo. Mám kapsy plné nejrůznějších krámů.“

Natáhl se po svítilně, kterou už nepotřeboval, opřel se o loket a posvítil si na svou spolunocležnici. „Už to můžu zhasnout?“

Jeho blízkost ji zaskočila. A taky směsice pocitů, v nichž se těžko orientovala. Byla mu vděčná za to, co pro ni udělal, pomohl jí z nejhoršího a ještě se postaral o to, aby bezpečně přenocovala. Ale bylo tam i něco víc. Zneklidňovalo ji to.

„Ano,“ vymáčkla konečně ze sebe. „Už jsem hotová.“

Tma aspoň vymaže obrázek, který se jí naskytl před spaním: svalnaté paže, mužná hruď a něžný pohled, kterým ji počastoval.

Ve tmě, do níž se ponořili, se probudily její uši. Slyšela, jak se Weston převaluje ve spacáku. Dotkl se jí kolenem a bylo to, jak když škrtne sirkou. Navzdory ledovému větru bičujícímu stan ji zaplavil žár. Měla nervy napjaté k prasknutí, ne z bouře, ale z muže ležícího vedle ní ve tmě.

„Díky, že jste pro mě přišel.“ Říkalo se jí to o hodně snadněji teď, když na něj neviděla. Nevyznala se v něm, nedokázala vyčíst, co si myslí a cítí. „Moc se omlouvám, jestli jsem vám tím zkazila večer, ale jsem vám za to vděčná.“

Na jeho straně stanu bylo najednou mrtvo. Zdálo se, že už se konečně uvelebil.

„Jako horský záchranář jsem zvyklý lidem v potížích pomáhat. Ale ideální je takovým situacím předcházet.“ Jeho slova zněla těsně u jejího ucha. Zdálo se jí, že je strašně blízko, až na její polovině.

Obrácený tváří k ní.

Zaskočilo ji to. Snažila se soustředit na jeho slova, ne na to, jak moc blízko jí je. Zalezla si ještě hlouběji do spacáku, jako by se snažila uniknout. Přitom si dávala velký pozor, aby se ho nedotkla, nepřiblížila se k němu. Ležela na zádech a připadala si vydaná všemu napospas. Sněhová bouře ji zaskočila a silně otřásla důvěrou, kterou měla v sebe a hory. A kdoví, jak to bude dál, jaké počasí je čeká zítra.

„Ale stejně, vyrazil jste za mnou ve tmě, v takových podmínkách, abyste se přesvědčil, že jsem v pořádku. To bylo za hranou. Nechtěla jsme vás do takového rizika zatahovat.“

Cítila se provinile. Měla se líp informovat o počasí, ale ta bouře přišla rychleji, dřív než ji předpovídali.

„Radši jsem se za vámi vydal, abych zjistil, jak na tom jste. Neznám vás dost dobře, netušil jsem, jak byste mohla zareagovat, kdybych vám jen poslal zprávu. Mohl jsem vás tím vyděsit, ten terén byl nebezpečný a vy jste tam mohla vyvést nějakou hloupost.“

Tohle už jí jednou řekl, ale ani napodruhé jí tím sdělením neulevil. Riskoval kvůli ní, a co kdyby se mu při tom něco stalo? Hlavou jí běžely nejčernější scénáře. Dobře totiž věděla, jak zdánlivá maličkost může strhnout lavinu problémů a mít dalekosáhlé důsledky. Stačilo vzpomenout si na řetěz událostí, které vedly k tomu, že s její matkou je to teď takové, jaké je.

„Mám GPS, mohla jsem se podle ní orientovat,“ bránila se. Nesnášela, když někomu působila potíže. Zakládala si na své samostatnosti, schopnosti se o sebe postarat. Bylo to pro ni důležité po těch všech letech, kdy byla závislá na matce, která potřebovala její péči, již jí však stejně nedokázala dát v takové míře, jak by si zasloužila. Musela se naučit být silná, aby to zvládala. Navíc ji momentálně štvalo, že tu esemesku mu dneska poslala částečně kvůli tomu, aby se přes společný zájem o hory posunula trochu dál ve svém vyšetřování.

Nahodila udičku a sama se na ni chytla. Tohle se jí moc často nestávalo.

„Ale bouře byla na spadnutí, podmínky se měnily strašně rychle a bylo těžké odhadnout na dálku, jaká cesta z toho lavinového pole je nejbezpečnější. Jednodušší bylo zjistit, jaký je sníh a vítr na vlastní kůži, než vám dávat instrukce z obýváku.“ Podal jí to suše, bez emocí, jako by to byla ta nejobyčejnější věc na světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hráč bez pravidel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.