Consuelo de Saint-Exupéry

MÉMOIRES DE LA ROSE

Copyright © 2000 by Plot

All rights reserved

Translation © 2002, 2020  by Šárka Belisová

ISBN 978-80-242-6513-1

Dlouho jsem váhal, než jsem se rozhodl zveřejnit existenci tohoto rukopisu.

Když uplynulo dvacet let od Consuelina úmrtí a sto let od narození jejího manžela Antoina de Saint-Exupéry, dospěl jsem k názoru, že nastal vhodný okamžik uctít její památku a přiznat jí skutečné místo, jaké vždy zastávala po boku toho, kdo mnohokrát napsal, že na této lásce postavil svůj život.

José MARTINEZ-FRUCTUOSO,

univerzální dědic Consuelo de Saint-Exupéry

Poděkování

Tento text byl napsán přímo ve francouzštině, třebaže mateřským jazykem Consuelo de Saint-Exupéry byla španělština. Nakladatelství Plon a majitelé práv vyslovují poděkování Alainu Vircondeletovi, spisovateli a autorovi eseje o Antoinu de Saint-Exupéry, za textovou úpravu v podobě drobných zásahů syntaktického charakteru.

Název jednotlivých kapitol doplnil nakladatel.

Předmluva

„V letech mezi první a druhou světovou válkou,“ vypráví kolumbijský spisovatel German Arciniegas,1 „mluvili všichni o Consuelo jako o malé sopce ze Salvadoru, chrlící oheň na střechy Paříže. Když se hovořilo o jejím prvním manželovi Enriqueovi Gómezu Carrillovi^2 nebo o jejím druhém muži, Antoinu de Saint-Exupéry, nikdy se nestalo, aby se jí to nějakým způsobem netýkalo. V době jejího manželství s Enriquem Gómezem Carrillem byla intimní přítelkyní Maurice Maeterlincka, Charlese Moréase a Gabriela D’Annunzia. V roce 1927 ovdověla a za čtyři roky nato se v roce 1931 provdala za Saint-Exupéryho. K jejím přátelům patřili André Gide, André Maurois, Denis de Rougemont, André Breton, Picasso, Salvador Dalí, Miró a další. U Saint-Exupéryových se vždy scházeli jejich přátelé letci a spisovatelé. Když psal Saint-Exupéry Malého prince, knihu, která se dosud čte na celém světě, pobýval u nich na návštěvě André Maurois. Po večeři se hrály karty nebo šachy. Po nějaké době požádal Saint-Exupéry všechny přítomné, aby si šli lehnout, protože si přál pracovat. O několik hodin později slyšel Maurois na schodech křik: ,Consuelo! Consuelo!‘ Celý vyděšený vyběhl z pokoje, protože si myslel, že v domě hoří, ale to jenom Saint-Exupéry dostal hlad a chtěl po své ženě, aby mu udělala vajíčka…

Kdyby Consuelo všechny ty zážitky z jejich společného života dokázala napsat podle svého, živě a s vtipem, nikdo by nepochyboval o tom, že byla spisovateli skutečnou múzou. Byla malířka, sochařka a také psala, dobře a s ohromnou chutí, jenomže ty její Paměti… Z její strany to byly jenom takové řeči.“

Dnes víme, že z toho nebylo nic. Patnáct let po svém prvním setkání se Saint-Exupérym v roce 1930 popsala Consuelo v samotě amerického exilu svým roztaženým skloněným písmem spousty stran, plných škrtů a často nečitelných, vyprávěním o svém životě s letcem-spisovatelem. Potom je pečlivě přepsala na stroji na průsvitný papír a neobratně svázala do černých desek z tvrdého kartonu.

Paměti růže – poslední vydařený kousek „ptáčete z ostrovů“.

Píše se rok 1946. Consuelo se stýská po Francii, ale bojí se tam vrátit, hlavně má obavu z potíží s pozůstalostním řízením, touží žít v zemi, kde se mluví španělsky, a napadá ji Palma de Mallorca, „na památku George Sandové a Alfreda de Musset“, jiné dvojice „enfants terribles“, jak sama říká.

Od zmizení Saint-Exupéryho v červenci 1944 žije Consuelo v New Yorku a straní se lidí. Zabývá se navrhováním úpravy a výzdoby výkladních skříní, žije vzpomínkami na „Tonia“. Těžce se vyrovnává se ztrátou, jež je pro ni vzhledem k nemožnosti pochovat manželovo tělo dvojnásob krutá. Sepisuje krátké, nedokončené texty, vypráví do diktafonu své vzpomínky, píše na stroji stylově vyvážené kapitoly, v nichž přesto nedokáže zapřít přemíru bujnosti svého středoamerického temperamentu, a „vpisuje“ Toniovu podobu do kamene a hlíny. Portrétuje ho také tužkou, uhlem, akvarelovými barvami. Má chuť vrátit se zase na La Feuilleraie, velkou usedlost, kterou si Saint-Exupéryovi pronajali před hromadným útěkem francouzského obyvatelstva z venkova v roce 1940 a jež je nyní opuštěná. Tvrdí, že by tam ráda „opět našla otcovu, matčinu a tvou věrnou podobiznu“.

Mezi ní a nezvěstným manželem se začíná odvíjet rozhovor. V Evropě, na druhé straně oceánu, dává zmizení Saint-Exupéryho podnět ke vzniku legendy. Francouzský spisovatel je stavěn na piedestal, opřádán mýty, stává se andělem, archandělem, Ikarem a Malým princem, který odešel na svou planetu; jako nebeský hrdina se rozptýlil ve vesmíru. Na Consuelo, uvrženou do jeho stínu, ba přímo odvrženou, už si nikdo ani nevzpomene. Pro organizovaný mýtus totiž není nepostradatelná, byť drží v rukou klíč k mnoha tajemstvím. Není žádoucí ani jako součást dekorace. Působí příliš rušivě na představy o Saint-Exupéryově hrdinském a aristokratickém životě. Jeho životopisci, kteří toho o jejím životě vědí jen velmi málo, ji buď opomíjejí, nebo ji hodnotí jako poněkud potřeštěnou excentričku, spisovatelovi příbuzní a jejich blízcí (kromě Antoinovy matky Marie de Saint-Exupéry) se k ní chovají nevybíravě, označují ji za „filmovou komtesu“, „výstřední, vrtošivou, upovídanou osůbku, která ani neumí mluvit francouzsky“, nevidí v ní nic víc než ženu-věc, záletnici, koketu. Dalo by se říci, že do legendy zkrátka vnáší zmatek.

V letech 1944 –1945 chybí Consuelo podle jejích vlastních slov „morální síla“. Ať tak či onak, už dávno se naučila umění čekat. Od té doby, co se provdala za Saint-Exupéryho, ostatně stejně jenom čekala. Tím nejtěžším čekáním snad pro ni byly hodiny následující po jeho odchodu do války v březnu 1943. „Vaše touha byla silnější než všechny síly světa dohromady a já svého muže dobře znám. Vždycky jsem věděla,“ vypráví v jednom nevydaném fiktivním dialogu mezi nimi, „ano, věděla jsem, že odejdete.“ A dále pokračuje: „Chtěl jste se nutně očistit, chtěl jste se umýt v té spršce kulek a šrapnelových střepů.“

Léta 1944 až 1945 byla časem bilancování, časem návratů k existenci zdánlivě ztřeštěné, bohémské a „umělecké“, k jaké vybízel ve třicátých letech umělecký svět. Byla rovněž dobou přežívání takovým způsobem, aby byla Tonia „hodna“. Musí si sehnat jiný byt, zajistit si nějaké, byť skromné příjmy, potřetí vzít na sebe roli vdovy. V každém případě už není čas na slzy. „Už nemám svou lásku,“ píše. Jak překonat zármutek? „Jste věčný, mé dítě, můj muži, nosím vás v sobě jako Malého prince, jsme nedotknutelní. Nedotknutelní jako ti, kdo jsou ve světle.“ Consuelo není dostatečně vyzbrojena k tomu, aby se mohla účinně bránit obtížné skutečnosti rodinných a vydavatelských zájmů. Od dětství jí zůstala ona poněkud naivní a důvěřivá nenucenost, jíž je cizí v Evropě obvyklá vychytralost, nelibuje si v intrikách… Navíc žila se Saint-Exupérym bohémským životem neomezovaným společenskými konvencemi a pravidly, životem, který vyhovoval její výstřední, citlivé a zmatkářské povaze. Bude se tedy chovat tak, jak vždycky uvažovala a žila – dál se bude řídit svou intuicí a na ní vystaví nový život.

Schopnosti využívat přílivů energie, mocné a životodárné, v sobě má již od dětství prožitém v Salvadoru, kde se roku 1901 narodila. Stejně jako Saint-Exupéry trávila dětství v těsném kontaktu s přírodou. Bylo to dětství plné snění a fantazie, umocňované středoamerickou představivostí – odjakživa byla rozenou vypravěčkou: „vrká“, „klokotá“, okouzluje tím, jak převrací realitu a vnáší ji do pohádek. Z reálného faktu dokáže vytvořit výšivku, uvádí na scénu vlastní narození a Salvador se sežehnutými zeměmi, sopkami a zemětřeseními se stává zemí legend a bájí. Je duchem a bohyní této země. Saint-Exupéry vždy chtěl, aby mu ve chvílích pohody a štěstí vyprávěla příběhy z dětství v Salvadoru, kde si jako děvčátko hrávala s Indiány na kávových plantážích svého otce pod velkými banánovníky. „Povídej mi pohádku o včelách,“ prosíval ji, jako když Malý princ vyslovuje prosbu: „Nakresli mi beránka…,“ a Consuelo vyprávěla. Saint-Exupéry jí říkával: „Když letím mezi hvězdami a vidím v dálce světlo a nevím, jestli je to hvězda, nebo lampa na zemi, která mi dává znamení, říkám si, že je to moje malá Consuelo, která mě volá, protože mi chce něco vyprávět, a můžeš si být jistá, že k tomu světelnému bodu zamířím.“

Toto dětství nosila Consuelo v sobě, a právě ono ji zachraňovalo v těch nejtěžších okamžicích Saint-Exupéryho nevěr a nejistoty, když nevěděla, kde se zrovna nachází, leteckých neštěstí a konečně i jeho zmizení. I ona by mohla říci: „Jsem z mého dětství.“

Její prudké, výstřední až barokní založení v tom smyslu, jak tento výraz chápou velcí vypravěči jejího kontinentu, Borges, Cortázar, Márquez, znamená pro Saint-Exupéryho štěstí. Umožňuje mu žít poeticky, být naladěn na stejnou strunu jako její fantaskní a bohémská povaha. Oba totiž v sobě mají onu aristokratickou nezávislost ducha, surrealistickou schopnost měnit hmotný život v pověsti a pohádky.

A k této schopnosti fantazie, k této životní síle se Consuelo po smrti Saint-Exupéryho utíká, aby nepropadla hořkosti a zoufalství. Proto také píše paměti. Setkání v Buenos Aires, bouřlivé zásnuby, představení rodině, svatba, usazení v Paříži, život manželky, Saint-Exupéryho existenční problémy, jeho nevěry, patetické donchuánství, návraty k něžnostem, jejich častá stěhování, jiné ženy, kočovný život, nehody, knihy a úspěch, opuštění domova v době hromadného útěku za druhé světové války a její život v komunitě obývající starobylou vesničku Oppe`de v departementu Vaucluse, odjezd do New Yorku, velký bílý dům a samota v cizím městě, loučení s Toniem před jeho odchodem do války a vody Hudsonu, ploché a šedivé, pod nimiž proklouzne ponorka, jež ho odváží navždy…

Své paměti píše jedním dechem, s onou půvabnou vervou, kterou vkládala vždy do všeho. Působí v nich jako žena impulzivní a zamilovaná, naivní a oddaná, vzpurná a energická, věrná a nevěrná, statečná a bezradná. Píše stejně, jako mluví a bude mluvit až do své smrti, vracejíc se k oněm událostem na magnetofonových páscích, věrně uchovávajících její hlas. Hlas vypravěčky, tónem a způsobem řeči velmi blízký hlasu Salvadora Dalího, který byl v New Yorku jejím přítelem. „Je pro mě velice těžké mluvit o soukromí naší společné domácnosti s mým mužem Saint-Exupérym. Myslím si, že žena by o takových věcech nikdy mluvit neměla, ale než zemřu, udělat to musím, protože o našem manželství se napovídalo mnoho nepravdivého a já si nepřeji, aby to pokračovalo. I když je pro mne velmi nesnadné připomínat si těžké chvíle, jaké bývají snad v každém manželství. Když vám kněz říká, že spolu budete snášet dobré i zlé, je tomu skutečně tak!“

V letech 1946 až 1979 je celý její život se Saint-Exupérym – dopisy a doklady, spisovatelovy naškrábané kresbičky, akvarely, podobizny nakreslené modrou tužkou, obrázky k Malému princi, staré kulturní programy, množství načmáraných dětských postaviček, telegramy, zeměpisné mapy, pohlednice a rukopisy knih, básně a nevydané texty, vysvědčení a diplomy, sešity s matematickými výpočty, veškerý poklad – uzavřen do samoty lodních kufrů. Následovala jejich cesta v bednách přes Atlantik. Pak jsou uloženy ve sklepě Consuelina pařížského bytu, některé z nich nedotčené, ponechané svému tajemství pohřbených archivů.

Ve stáří se někdy vracívá k minulosti, odváží se prozkoumat krabice uzavřené ve tmě. „Nikdy neotvírám spisy a schránky s mužovými dopisy, jeho kresbami a telegramy bez rozechvění… Ty zažloutlé listy poseté hvězdami, vysokými květinami a malými princi jsou věrnými svědky ztraceného štěstí a každým rokem mi o něco silněji připomínají, jakou milostí jsem byla obdařena.“ V letech následujících po návratu do Francie žije v Paříži a v Grasse. Prosazuje se jako schopná sochařka a malířka. Mnoho času také věnuje uchování Saint-Exupéryho památky. Jako hraběnka de Saint-Exupéry, vdova po významném spisovateli, který padl za Francii, se účastní vzpomínkových oslav, inaugurací i jiných slavnostních příležitostí. Nedělá to proto, že by ji to nějak zvlášť bavilo, ale spíš z povinnosti. Nikdy neměla příliš v lásce akademické projevy, společenské události a povinné akce. Raději vzpomíná na to, co mu napsala v předvečer jeho smrti, koncem června 1944: „Jste ve mně jako vegetace v zemi. Miluji vás, můj poklade, můj světe.“ A také na to, co jí odpovídal – jak je uklidňující být vzájemně propleteni jako dva stromy z jejích lesů, uváděné do pohybu týmiž vichry. Těšit se společně z téhož slunce a měsíce a večerního ptactva. Po celý život.

Po Consuelině smrti v roce 1979 přecházejí pověstné truhly a spisy na její právoplatné dědice. Putují na usedlost v Grasse, kde je jim souzeno ještě celá léta spát. Dědici je pozvolna exhumují, vynášejí na světlo. V roce 1999 na počest stoletého výročí Saint-Exupéryho narození nám dokumenty svěřují k prozkoumání. Paměti růže, křižující se korespondence obou manželů, uložená díky Consuelině péči v Americe na mikrofilmy, a skici k Malému princi konečně vstávají z mrtvých.

Consuelo ožívá. Ta, již tak dlouho skrývali, se znovu objevuje. Dalo by se říci vrácena své nevinnosti. Tajným rozhovorem, který nikdy nikdo nečetl a který náhle podává obrázek o tom, jak to všechno bylo, doopravdy, v celé vášnivé prudkosti a složitosti.

Pro poznání spisovatele má Consuelin a Saint-Exupéryho vztah zásadní význam. Byl by bez Consuelo opravdu oním Saint-Exupérym? Nanebevzetí těchto materiálů ho vrací jeho vlastní lidské přirozenosti. Co nakonec záleží na tom, že se na mýtu objeví drobné trhliny? Že portrét už není zcela stejný jako ten, který byl namalován pro věčnost, pomocí jemných vosků pokrývajících voňavé tváře svatých?

Jen málo životopisců správně pochopilo osudy této dvojice a jejich skutečný vliv na Antoina de Saint-Exupéry. Chyběl nejdůležitější klíč. Nikdo neměl tušení, jaká tajemství mohl tento vztah ukrývat. Čtěme Paměti růže s ohledem na toto opomenutí. Čtěme tuto knihu zanechaných stop. Knihu, která je předeším knihou o čekání.

Neboť vyprávění vzpomínek čekáním začíná i končí. Obšírně líčí osud muže, jenž stále odchází a mizí, před něčím uhybá a něco dohání, prchá a opět se vrací, hledá sám sebe a nenachází. Podstatou všeho je problém schopnosti milovat, ale především být milován. Ochranná přítomnost jeho matky, strážkyně rodinného krbu, matky, jež mu vytváří čarovné dětství, její obraz věrnosti a stálé přítomnosti, dávající pocit bezpečí. Tyto fantazií podpořené motivy a jejich přenos na ženy. Ovšem ne na všechny. Jsou mezi nimi ženy ideální, ale i takzvané čekárny, slípky, Anči a Fanči, andulky štěbetalky, jak jim přezdívá Consuelo.

Saint-Exupéry má hluboko v sobě zakořeněný obraz ideální ženy, dbající o domácnost, bohyně Země, archetyp křesťanské ženy, „boží služebnice“. Navzdory tomu, co o ní mohli říkat, Consuelo není nestálá nebo nerozvážná. Od rodičů se jí dostalo dost přísné výchovy, její matka se sama přiznala, že na ni bývala tvrdá, vychovala ji v křesťanské víře a v duchu lidové zbožnosti. Byla jako jeho žena oním vzorem manželky, jakou si Saint-Exupéry nejasně představoval? Na tuto otázku dává Consuelo ve svých Pamětech odpověď – pečlivě hraje svou roli, uklízí mu jeho oblečení, balí ho na cesty, dohlíží, aby se dobře stravoval, vyzdobí mu jeho pokojík, ve kterém píše, pečuje o něj, ale především čeká. Roli, jíž se snaživě ujímá, se učí dlouho. Někdy nad konvenčním chováním vítězí exotický temperament, Consuelo mluví, nedokáže vytvořit ticho, které Saint-Exupéry nutně potřebuje k psaní a rozjímání, a když Consuelo hovoří, slova v jejích větách se nedrží vždy předepsaných pravidel.

Stačí mu málo k tomu, aby se vzdaloval. Je snadno ovlivnitelný, vystavuje se zlovůli a nepřátelství, snadno se nechává dojmout a svést svými obdivovatelkami. Vůbec se netají tím, že mu dělá dobře žít si, jak to momentálně cítí, dělat si, co chce, nebýt vázaný, ale naopak volný. Ovšem jeho touha po nezávislosti v něm naráží na touhu po závislosti, jež je v něm hluboce zakořeněná. V tu chvíli opět v tónině lamenta vzývá Consuelo v jejích sublimovaných podobách: Consuelo, ať jste celá rozkvetlá, až se vrátím… Consuelo, mé požehnané světélko… Broučku, udržujte doma pořádek… Udělejte mi ze své lásky plášť… Consuelo, má sladká povinnosti…

Podivná existenciální situace nutí Saint-Exupéryho k citovému bloudění, z něhož je jediným východiskem osamělý noční let, či dokonce posedlost touhou bojovat za vlast. Svou citovou prohru může zmírnit jedině velkou výzvou smrti, vzdorným odhodláním, jež přijímá oběť. Čin, přátelství, přímost, patriotismus dovedený k hrdinství, let vnímaný jako zušlechtěný obraz znovunalezené čistoty, jsou zároveň štafetou i můstkem, jež mu pomáhají vyvázat se z citových pout, v nichž je neustále uvězněn. Consuelina kniha Pamětí toto patetické a bolestné hledání dobře vystihuje.

Jejich život je pouhým sledem rozchodů a shledání na pozadí nahodilých letů, změn adres a nečekaných zvratů, krizí, křiku a mlčení, náhlých odjezdů a idylických okamžiků v laskavé atmosféře La Feuilleraie, kde si Consuelo přeje uchovat kouzlo v duchu Monetových obrazů. Přesto se jejich láska nikdy skutečně nezničí. Unavená a bolavá Consuelo, jejíž exotický půvab nikdy neuvadl, nakonec přijímá dvoření jiných mužů, architekta Bernarda Zerhfusse, v němž vzbudí vášnivou lásku, Denise de Rougemont, který bude žít v blízkosti dvojice v New Yorku, bude se Consuelo dvořit (jedinou Antoinovou odvetou bude, že svého soka porazí v šachové partii!) a u něhož bude Consuelo hledat útěchu po manželově zmizení. Jejich vášeň, blízká duchu racinovských tragédií, může žít jen díky tomuto napětí a jeho časté nepřítomnosti, utvrzujících je přesto každým dnem víc a víc v tom, že jsou nerozdělitelným párem. Saint-Exupéry Consuelo nakonec sám přiznává, že oproti všem ostatním má pravdu ona. Také jí říká, že je jeho útěchou, jeho hvězdou a světlem domova. To proto, že Consuelo, usoužená a zavržená, je vyzývána, aby se vrátila, je pro něho nepostradatelná. Ačkoli má milenky, jež ho inspirují, zahrnují dárky, dodávají mu jistoty ve spisovatelské kariéře, lichotí mu a někdy ho i upřímně milují, Consuelo zůstává nevykořenitelná. Ne proto, že by ji nekritizoval nebo neopomíjel. Je cizinkou v rodině, špatně zapadá do literárních sedánků skupiny Nouvelle Revue Française, sdružující tehdejší výkvět francouzských literátů. André Gide ji nesnáší, ovšem ten má stejně rád, jak sama říká, jenom mladé chlapce a staré ženy. Consuelo má mladistvý jarní půvab, zřejmý ze všech obrazů, skic a fotografií, a svobodné chování Bretonovy hrdinky Nadji. Jenomže právě tato svěžest jí přináší smůlu, protože v salonech, jež Saint-Exupéry navštěvuje, dávají přednost ženám emancipovanějším, intelektuálštějším, nevázanějším, případně ještě obchodnicím. Consuelo, jak jí Tonio vytýká, „naopak staví na odiv pobožnost“, vzývá Boha a všechny svaté, navštěvuje kostely, pravidelně chodí ke zpovědi a modlí se za manžela, když odjede za svým posláním… A to je další prvek složité povahy Saint-Exupéryho, dávajícího zřetelně najevo pohrdání nejrůznější nábožnou pověrčivostí, ačkoli sám stále nosí v peněžence obrázek svaté Terezy z Lisieux a při krátkém návratu v roce 1940 svou ženu žádá, aby s ním vykonala pouť do Lurd a nechala se s ním pokřtít v bazénech s minerální vodou!

Consuelina kniha přináší ještě víc takových příkladů vnitřní rozpolcenosti, jež v Saint-Exupérym neslyšně hlodala, demoralizovala ho a trápila.

Proto je po Consuelo vždycky sháňka, je volána na pomoc, je to právě ona, kým si je doslova jistý a kdo se o něho dokáže postarat. Jediná žena, která po jeho boku nesnila o slávě a věhlasu, ale přála si jenom žít v nějakém milém koutku Afriky, v malém domku, kde by měl klid a kde by mohl psát. Vždyť právě ona po něm vždy žádala, aby psal, chránil se před pokušeními nočního hýření, a byla schopná zajít dokonce tak daleko, že ho zavírala v jeho podkrovním pokojíku, který mu pečlivě upravila, a nařizovala mu, aby odtamtud nevycházel, dokud nesplní předepsaný počet stran!

Saint-Exupéry je jí za to vděčný a svěří se jí, že tolik toužil psát pod jejími křídly, něžně chráněn jejím ptačím teplem… „Vaše ptačí řeč a její rozkošné klokotání…“ V americkém velkém bílém domě připomínajícím versailleský zámek, jak trochu mrzoutsky říkával, dokončil své velké dílo, Malého prince. Prožíval šťastné dny trávené kreslením, vybízením přátel k pózování, přepisováním příběhu inspirovaného vlastním životem, přepracováváním všech motivů, z nichž je utkán. Malý princ se zrodil z prudkého Consuelina ohně, přiznává nakonec…

Jádrem povídky je vlastně příběh růže. Consuelo tedy inspiruje i tuto epizodu a Saint-Exupéry nakonec s lítostí přiznává, že se ke své růži choval nevděčně a nespravedlivě. „Byl jsem však příliš mladý, abych ji dokázal milovat.“ V Bevin House už to ví, na Korsice si to však uvědomí ještě silněji – všechno je smazáno, je mu odpuštěno a velké obavy malé Consuelo už jsou zažehnány. „Consuelko, viďte, že je konec i těm mým?“ Právě jí zamýšlel věnovat Malého prince, avšak Consuelo si přála, aby knihu věnoval svému židovskému příteli Léonu Werthovi. A Saint-Exupéry toho téměř lituje. Slibuje jí, že hned po svém návratu z války napíše pokračování, jenomže tentokrát bude v příběhu vytouženou princeznou, nikoli růží s trny, a tu knihu jí pak věnuje.

Doposud nevydané Paměti podávají stejně jako korespondence svědectví podivné lásky. A zejména toho, co dokážou legendy a příliš dokonalé konstrukce pohřbít – ve skutečnosti totiž Saint-Exupéry tento více než padesát let zapomenutý rukopis potřeboval, aby mohl ožít jiným způsobem, aby působil lidštěji. V Pamětech je nám bližší, náhle na nás působí dojemněji a méně kazatelsky, pravdivěji a přitažlivěji. „Napište mi, napište mi,“ kladl jí na srdce v den svých čtyřiačtyřicátých narozenin, několik týdnů před smrtí, „občas přijde [pošta] a do mého srdce vstoupí jaro.“

„Consuelka“ dopis skutečně dostala, i s povelem.

Tak tedy napsala. Napsala, aby vypověděla jejich příběh a aby byla vyslechnuta její pravda.

Alain Vircondelet

Paříž, únor 2000

1/ „La niña del Massilia“

Ricardo Viñes, klavírista s rukama jako holubičí křídla, mi každého rána na palubě pošeptal do ucha: „Consuelo, vy nejste žena.“

Smála jsem se. Odhrnula jsem mu dlouhé kníry, které mě někdy zašimraly, až jsem kýchla, a políbila ho na tváře. On mezitím odříkal zdvořilostní fráze, vlastní španělské dvornosti, aby mi popřál dobrého jitra, poptal se, jaké jsem měla sny, a připravil mě na příjemné prožití dalšího dne na cestě do Buenos Aires. A já jsem každý den přemýšlela, co don Ricardo tou ranní větičkou vlastně míní.

„Jsem snad anděl, nebo zvíře? Nebo co vlastně?“ ostře jsem na něho nakonec vyjela.

Zvážněl. Na několik okamžiků otočil svou elgrecovskou tvář k moři a vzal do dlaní mé ruce. „Umíte naslouchat, děvenko, to není špatné… Celou tu dobu, co jsme na téhle lodi, přemýšlím, co jste vlastně zač. Vím, že se mi líbí něco, co máte v sobě, ale vím, že nejste žena. Rozjímal jsem o tom celé noci a pak jsem se nakonec pustil do práce. Možná jsem víc skladatel než klavírista, takže to, jak vás cítím, snad dokážu vyjádřit jen hudbou.“

S onou kastilskou elegancí, která ho v Evropě tak proslavila, v salonu odklopil víko u piana. Poslouchala jsem. Bylo to velmi krásné. Moře nás houpalo, prodlužovalo tóny, a my jsme se jako obvykle pustili do klábosení o naší nespavosti, o tom, na co objevného jsme narazili na tomto moři, jež nám sem tam ukázalo nějaký maják, ostrov nebo jinou loď.

Věřila jsem, že Viñesovou větičkou vyjádřenou hudbou už si hlavu lámat nebudu. A vmísila jsem se mezi pasažéry Massilie.

Byli tam Evropané, kteří se nechali cestovními kancelářemi přesvědčit, že v jednom tangu objeví mladý americký kontinent. Byli tam také turisté původem z Jižní Ameriky, kteří si vezli z Paříže náklad dámských šatů, parfémů, bižuterie a duchaplných vtipů. Postarší dámy bez ostychu vyprávěly, kolik kilogramů shodily při zkrášlovací kúře. A jiné, ještě otrlejší, mi bez zábran ukazovaly fotky, na nichž bylo vidět s milimetrovou přesností, jakými proměnami prošel jejich hezký nosík. Jistý pán se mi svěřil, že úspěšně prodělal choulostivou operaci – nechal si transplantovat zuby, lacino zakoupené od chudých lidí…

Nejmladší ženy se bavily tím, že se denně čtyřikrát nebo pětkrát převlékaly a pokaždé se předváděly v jiných šatech. Musely je trochu obnosit, protože jihoamerické celnice velice přísně postihovaly pašování luxusního zboží, praktikované ženami z vyšší společnosti. Mezi každým převléknutím se vykoupaly ve vůni omamných parfémů. V soutěži o nejluxusnější toaletu měly Argentinky a Brazilky před Evropankami náskok o několik délek. Nenechávaly se prosit a ochotně zahrály na kytaru nebo zazpívaly píseň své rodné země. Čím víc se loď blížila k cíli, tím bylo chování dcer tropických krajů přirozenější a povaha každé z nich výraznější. Bez ohledu na věk štěbetaly ve své portugalštině či španělštině a Francouzky vůbec nepouštěly ke slovu.

Mladá Brazilka Rita dokázala na své kytaře napodobit zvuk zvonů, jednou mešních zvonků, jindy celé zvonkohry. Prý za to vděčí karnevalu u nich doma, jedné z těch nocí, kdy černí a indiánští šamani provádějí svá kouzla a kdy se všechny ženy odevzdají své touze, své pravdě, všemu, co obnáší život neprozkoumaných pralesů. Ritiny zvonky často zmátly cestující a přivolaly je na palubu. Rita svou kytaru považovala za kouzelnou a byla přesvědčená, že až jednou praskne, bude to znamenat její smrt. Páter Landhe, jemuž se často svěřovala, se před ní cítil bezmocný a upustil od své snahy promlouvat jí do duše a rozmlouvat jí její pohanská přání a víru v kouzla a čáry.

Otce Landha jsem měla moc ráda. Procházeli jsme se spolu po palubě a mluvívali o Bohu, o problémech v lásce, o životě a o tom, jak se člověk může stát lepší. Když se mě ptal, proč mě nebývá vidět v jídelně, odpověděla jsem mu, že nosím smutek po manželovi, Enriqueovi Gómezu Carrillovi, a nyní cestuji na pozvání argentinské vlády, kterou můj nebohý zesnulý manžel nějakou dobu zastupoval v Evropě jako diplomat. Otec Landhe znal velmi dobře několik jeho knih a snažil se mě utěšit, jak nejlépe uměl. Trpělivě mi naslouchal, když jsem mu s mladickou upřímností vyprávěla o lásce, kterou ve mně probudil padesátiletý muž během příliš krátké doby, kdy jsme byli svoji. Zdědila jsem po něm všechny jeho knihy, jméno, majetek a osobní deníky. Byl mi svěřen jeden život, jeho život, jemuž jsem chtěla porozumět, znovu ho prožít a dělat čest jeho památce. To jenom kvůli němu jsem si přála růst a tento dar jsem chápala jako své poslání.

Ricardo Viñes byl jedním z blízkých přátel mého muže. Všiml si mě v Paříži už dřív, protože jsem se po matce jmenovala jako jeden jeho přítel, markýz de Sandoval, a Sandoval pro Viñese představoval oceán, bouři, nespoutaný život a vzpomínku na velké conquistadory. V Paříži ho zbožňovaly všechny ženy, ale protože byl asketa, jeho flirty neměly nikdy jiný než hudební ráz…

Jednou jsme zaslechli, jak mu kytaristka Rita svým chraplavým hlasem šeptá do ucha: „Je pravda, že patříte k nějakému tajnému, velmi přísnému řádu, něčemu, co je silnější než jezuité, k jakési sektě, která vám dovoluje být umělcem a jinak nic?“

„Samozřejmě. A jistě vám taky povídali, že za úplňku si ustřihneme polovinu kníru, a přesto nám okamžitě doroste…“

Na parníku mi dělal garde ještě někdo další, Benjamin Crémieux, který jel do Buenos Aires přednášet. Měl hlavu rabína, v očích spoustu ohně a v hlase žár. Připadalo mi, jako by jeho věty byly nabité tajemnou silou, která má uklidňující účinek.

„Když se nesmějete, zesmutní vám vlasy, právě ty se unavují ze všeho nejvíc. Vaše kadeře padají jako usínající děti… Je to zvláštní, když se rozohníte, když vyprávíte něco o kouzlech, o cirkusu, o sopkách ve vaší zemi, vlasy vám hned ožijí. Jestli chcete být krásná, neustále se smějte. A slibte mi, že dneska večer nenecháte své vlasy usnout.“

Mluvil ke mně jako k motýlovi, po němž se chce, aby si nechal rozevřená křídla a ukazoval, jak krásně jsou zbarvená. Přestože nosil dlouhé, poněkud oblýskané sako a plnovous, který dodával jeho zjevu na vážnosti, byl z mých přátel nejmladší. Měl čistou, nefalšovanou židovskou krev. Zdálo se, že ho nesmírně těší být sám sebou, žít svůj vlastní život. Říkal, že mě má rád, protože se dokážu měnit podle situace. To mi vůbec nelichotilo. Bývala bych si přála být jako on, pevná a spokojená tím, čím mi Bůh a příroda umožnili být.

Ke konci plavby se z nás, Viñese, Crémieuxe a mě, stala nerozlučná trojice.

Pozdě v noci před naším příjezdem do Buenos Aires zahrál Ricardo jedno zvláštní brilantní preludium a potom oznámil, že se ten kousek jmenuje La niña del Massilia.

„To jste vy,“ dodal a podával mi listy rukopisu. „Jste niña^3 našeho parníku.“

Rita se hned nabídla, že ho doprovodí na kytaru, protože prý jenom její kytara dokáže vystihnout smysl této hudby a toho, co si o mně Viñes myslí.

Připlouvali jsme do cíle. Do hlavy nám stoupala horečka z přistání a už jsme spolu mluvili jen ze zdvořilosti, jako automaty. Náhle jsem z paluby zaslechla volání: „Ať se dostaví vdova po Gómezu Carrillovi. Dónde está la viuda de Gómez Carrillo?“4

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že jde o mě.

„To jsem já, pánové,“ špitla jsem nesměle.

„Á, to jste vy! Mysleli jsme si, že budete starší dáma!“

„Dělám, co můžu,“ pravila jsem, zatímco kolem šlehaly blesky fotoaparátů. „Mohli byste mi říct, v jakém hotelu se mám ubytovat?“

Mysleli si, že žertuji. Na molo mě přišel přivítat ministr. Oznámil mi, že jsem hostem vlády a že budu bydlet v hotelu España, kde se ubytovávají oficiální návštěvy. Prezident se omlouvá, že mě nemůže přijmout, neboť je momentálně zaneprázdněn příští revolucí.

„Cože? Revolucí?“

„Ano, vážená paní, skutečnou revolucí. Ale don El Peludo5 je moudrý. Už je ve funkci třetí období. S takovými incidenty si dokáže poradit.“

„A kdy má dojít k té vaší revoluci? Už brzy? Míváte je u vás často?“

„Už dlouho jsme žádnou neměli. K téhle prý má dojít ve středu.“

„Copak jí není možné nějak zabránit?“

„Ne,“ prohlásil ministr, „myslím si, že ne. Prezident se do toho nechce míchat. V klidu čeká, až dojde revoluce k němu. Odmítá přijmout nějaká opatření proti studentům, kteří demonstrují na ulici a vykřikují ,Pryč s El Peludem‘. Situace je vážná, ale jsem šťastný, že máte před sebou ještě několik dní, abyste mohla prezidenta navštívit. Jestli vám mohu poradit, běžte za ním už zítra ráno. Vašeho manžela měl velmi rád, a tak ho potěší promluvit si o něm s jeho pozůstalou manželkou.“

Následujícího dne jsem se tedy nechala odvézt do vládní rezidence Casa Rosada. Projela jsem kolem jediného newyorského mrakodrapu, kterým se pyšní hlavní město a odkud se skáče na nezastavěné pozemky přímo v centru a na malé domky, jež se tváří, jako by tam měly zůstat navždy.

V osobě El Peluda, jak prezidentovi přezdívali, jsem objevila velmi moudrou a klidnou bytost. S úsměvem mi řekl, že zestárl, že už se živí skoro jenom čerstvými vejci a že si pořídil dobré nosnice, které si pěstuje sám na vlastním statku. Vždycky se bránil bydlení v prezidentském paláci, kam denně pěšky dochází z domova. Jelikož se mi nechtělo hovořit o náhlém úmrtí našeho drahého Gómeze Carrilla, zeptala jsem se prezidenta, co mají na mysli všichni ti lidé, kteří mluví o středeční revoluci. Zvážněl, ale nebyl smutný.

„Rozhodli se, že provedou revoluci… Studenti… Už o ní mluví několik let. Možná ji jednoho dne opravdu udělají. Doufám, že k tomu dojde, až budu po smrti. Vždycky jsem jim vyhověl v tom, co požadovali. Podepisuju, celý den podepisuju a souhlasím se všemi jejich požadavky.“

„Možná podepisujete až příliš,“ odvážila jsem se podotknout. „Co když je právě tohle špatné?“

„Je mi tak líto, že Gómez Carrillo zemřel,“ prohodil místo odpovědi. „Slíbil mi, to jistě víte, že přijede sem do Buenos Aires a že bude nějakou dobu řídit ministerstvo školství. Myslím si, že právě ono je ze všech ministerstev nejdůležitější. Poslechl jsem jeho radu a staré učitelky ve školách jsem nahradil mladými hezkými děvčaty. Vzpomněl jsem si, že když jsem byl malý, nahánělo mi hrůzu mít před sebou ve škole každé ráno den co den starou učitelku s falešným chrupem, která už ztratila lásku k dětem. Když se dnes uchází o místo příjemná dívka, přijmou ji i bez diplomu… Myslím si, že s hezkou bytostí se děti musí učit snadněji…“

Zlehka jsem se usmívala a nechávala ho povídat. Představovala jsem si, jak si asi rodiče stěžují, že jsou jejich děti vystavovány působení těchto nevzdělaných a nezkušených královen krásy…

Ještě téhož večera mě ministr G. pozval na večeři, jíž se účastnilo mnoho oficiálních osobností. Revoluce se nadále očekávala ve středu. Byly tam překrásné ženy a bohatá hostina. V Buenos Aires dávají na stůl třikrát víc jídla než v Evropě. Můj zdejší pobyt mě uváděl v nadšení.

2/ „Představuji vám Antoina de Saint-Exupéry. Je letec.“

Benjamin Crémieux právě přednesl v síni Amigos del Arte svou první přednášku. Setkala jsem se tam s veškerou místní smetánkou. Všichni mluvili o revoluci.

„Jsou moc milí,“ řekl mi Crémieux, „docela rád bych tady pobyl pár týdnů, ale s tou jejich revolucí mi začínají nahánět strach. Vypadá to, že se tím dobře baví. Možná si myslí, že se taková revoluce obejde bez obětí. Poslední válku jsem zažil jako voják, takže hvízdání kulek nemám rád. Mám klidnou povahu,“ dodal a hladil si bradku. „Mimochodem, nechtělo by se vám přijít odpoledne do mého hotelu? Chtěl bych vám představit jednoho velmi zajímavého přítele, Francouze. Ne abyste mi dala košem, čekám vás.“

V saloncích hotelu se při recepci na Crémieuxovu počest mluvilo o všem možném, ale každý hovor se vždycky stočil k revoluci. Začínalo mě to nudit. Dokonce se mi zdálo, že k té revoluci hned tak nedojde.

„A kdy k ní dojde podle vás?“ zažertoval někdo.

„Podle mě ve čtvrtek, vsadím se s vámi, o co chcete,“ zněla jeho odpověď.

Podívala jsem se, kolik je hodin, a rozhodla se jít a ani se s Crémieuxem nerozloučit z obavy, aby se mě nesnažil zdržovat. Zrovna když jsem si brala plášť, vtrhl do haly hotelu velmi vysoký tmavovlasý muž. Šel přímo ke mně, popadl můj plášť za rukávy, aby mi zabránil v oblékání, a prohlásil: „Sotva jsem přišel, a vy už odcházíte. Zůstaňte ještě pár minut.“

„Ale já jdu pryč. Mám něco domluveného.“

Přiběhl Crémieux a zubil se uprostřed černých vousů. „Ano, zůstaňte, to je ten člověk, s nímž jsem vás chtěl seznámit. Na lodi jsem vám řekl, že vám představím jednoho letce a že se vám určitě bude líbit, protože to je člověk, který má rád Jižní Ameriku stejně jako vy a hovoří španělsky, sice špatně, ale velmi dobře rozumí.“

Mluvil směrem k muži, ruku měl na mé paži a tahal se při tom za vousy: „Víte, má v sobě něco hodně španělského, a když se Španělky zlobí, končí legrace!“

Tmavovlasý muž byl tak vysoký, že jsem musela zvednout oči vzhůru k nebi, abych na něho viděla.

„Benjamine, neprozradil jste mi, že tady jsou tak krásné ženy. Děkuju vám.“

Potom se otočil ke mně. „Neodcházejte, posaďte se sem do křesla.“

Postrčil mě takovým způsobem, že jsem ztratila rovnováhu a už jsem seděla. Omluvil se. Už jsem se však nemohla vzpouzet.

„Ale kdo vlastně jste?“ vypravila jsem ze sebe nakonec a špičkou chodidel se snažila dotknout koberce, protože v tom příliš hlubokém a příliš vysokém křesle jsem byla doslova uvězněná.

„Pardon, pardon,“ rychle se ozval Crémieux, „zapomněl jsem vás představit. Antoine de Saint-Exupéry, pilot, letec, ukáže vám shora Buenos Aires a taky hvězdy. Protože hvězdy má hrozně rád…“

„Létání nemám ráda,“ namítla jsem. „Nemám ráda věci, které se pohybují příliš rychle. Nedělá mi dobře, když vidím pohromadě příliš mnoho hlav. A chci odejít.“

„Ale hlavy nemají s hvězdami nic společného!“ zvolal tmavovlasý muž.

„Vy si myslíte, že naše hlavy mají k hvězdám tak daleko?“

„No tohle!“ ozval se překvapeně. „Snad nemáte hvězdy ve své hlavě?“

„Ještě jsem nepotkala muže, který by dokázal vidět moje opravdové hvězdy,“ přiznala jsem trochu posmutněle. „Ale mluvíme hlouposti. Opakuju vám, že létání nemám ráda. Stačí mi příliš rychlá chůze a cítím se ztracená.“

Tmavovlasý muž mou paži nepustil, dřepl si vedle mého křesla a zkoumavě si mě prohlížel, jako se zkoumá nedefinovatelný předmět. Cítila jsem se rozpačitě, směšně, jako mluvicí panenka. Zdálo se mi, že slova, jež vyslovuji, ztrácejí svůj význam. Jeho ruka mě tížila na rameni a já se chtě nechtě cítila jako jeho kořist, uvězněná v sametovém křesle, bez možnosti utéct. Pokračoval ve vyptávání. Nutil mě, abych mu odpovídala. Už jsem se nechtěla nijak projevovat a cítila jsem se hloupě, ale cosi ve mně způsobovalo, že jsem nedokázala odejít. Začala jsem být rozzlobená na ženskou povahu. Ještě jednou jsem se zmohla na odpor, jako světluška před tím, než z ní naposledy vytryskne světlo, duchaplnost a síla.

Snažila jsem se z toho hlubokého křesla vymanit a tiše jsem řekla: „Odcházím.“

Přehradil mi cestu svými velkými pažemi. „Ale vždyť dobře víte, že se přijdete ke mně do letadla pokochat z výšky mraků pohledem na Rio de la Plata! Je to tak nádherné, uvidíte zapadat slunce tak, jak se to nikde jinde nevidí!“

Crémieux četl na mé tváři strach ptáčete lapeného do pasti a ve snaze přispět mi na pomoc pevně prohlásil: „Musí jít, Saint-Exi, čekají na ni známí a já už vás taky musím opustit, mám tady hosty.“

Tmavovlasý muž mi však dál bránil vstát z křesla. S vážnou tváří mi navrhl: „Pošlu pro vaše přátele řidiče, aby se přišli podívat na západ slunce.“

„To nejde. Je jich asi deset.“

„Co by ne? Mám všechna letadla, jaká si budete přát. Jsem tady něco jako ředitel letecké společnosti. Jsem šéfem Aeroposty.“

Už nebylo možné dál odporovat. Teď tady velel on. Nechal zatelefonovat mým známým. Měl nás v hrsti.

Radost, která se Crémieuxovi zračila ve tváři, mi pomohla nabídku přijmout. Poprosila jsem tmavovlasého muže, aby se posadil a nechal mě vydechnout. Upozornila jsem ho, že nás všichni sledují, že z něho nemůžu dýchat a že mi dělá potíže mluvit.

Upřímně se tomu zasmál. Přejel si dlaní po tváři, nahlas zaklel a prohlásil: „Nejsem oholený. Mám za sebou dva dni a dvě noci ve vzduchu…“

Vytratil se k hotelovému holiči a za deset minut byl zpátky, čerstvě oholený, a smál se jako dítě. Zavolal na Crémieuxe: „Až zase příště pozvete nějakou hezkou ženu, dejte mi vědět předem!“

„Copak jste to nevěděl?“ odpověděl mu Crémieux žertovně.

„Dejme si spolu nejdřív skleničku. Mám žízeň. A jestli budu moc upovídaný, tak mě omluvte. Je to tím, že už skoro týden jsem s nikým nepromluvil. Budu vám vyprávět o Patagonii, o ptácích a opicích, které jsou menší než moje dlaň.“

Vzal mě za ruce a zvolal: „Ty jsou ale maličké! Víte, umím číst z ruky.“

Dost dlouho je držel ve svých dlaních. Pokusila jsem se mu je vytrhnout, ale nechtěl je pustit: „Ne, teď v nich čtu. Máte rovnoběžné čáry. Budete mít dvojí život. Nevím, čím to je, ale jsou úplně souběžné. Ne, nemyslím si, že byste úplně skrývala svou povahu. Ale je tady něco, co vás poznamenalo. Pravděpodobně vaše země. Transplantovala jste se ze Střední Ameriky do Evropy.“

Náhle jsem byla jeho pozorností uchvácená, ale snažila jsem se mu odolávat. „Opravdu nemám ráda létání v letadle, nemám ráda velkou rychlost. Raději sedím v klidu někde v koutě. Určitě je to tím, že u nás v Salvadoru bývá každou chvíli zemětřesení a během minuty se může stát, že se vám dveře domu otočí na jinou světovou stranu.“

„Dobře,“ odpověděl mi se smíchem, „tak tedy s letadlem poletím pomaloučku. Už jsem požádal, aby pro vaše přátele poslali autobus. Jsou v hotelu Occidental a přivezou vám je sem. Ti, kdo souhlasili, že s vámi poletí, už musí být tady.“

Všechno bylo zařízeno a o dvacet minut později jsme se namačkali do vozu, který nás vezl k přistávací ploše. Vstříc slibovanému západu slunce. Z Buenos Aires do Pacheca se muselo jet dobrou hodinu a já, stlačená v autě jako sardinka, jsem toho chlapce poslouchala vyprávět o jeho životě, o jeho nočních letech. Tehdy jsem namítla: „Měl byste to napsat, líčíte takové hezké věci.“

„No tak to pro vás napíšu. Víte, už jsem napsal knihu vzpomínek na své první poštovní lety, před pěti lety, to jsem byl mladý.“

„Pět let nic neznamená.“

„Je to až dost. Byl jsem hodně mladý, v saharské poušti. Nazval jsem ji Kurýr na jih. Na zpáteční cestě se stavíme u mě. Dám vám jeden výtisk. Ta knížka neměla žádný úspěch. Prodal jsem tři – jednu tetě, jednu sestře a další sestřině kamarádce. Zkrátka tři… Trochu se mi smály, ale když říkáte, že to, co vyprávím, je opravdu dobré, tak to napíšu. Bude to jenom pro vás. Dlouhatánský dopis.“

Byla jsem tam jediná žena. Ještě s námi měla jet paní E., ale omluvila se s tím, že k letecké ploše prý vedou příliš prašné cesty. Saint-Exupéry celou cestu povídal. Mluvil s nadšením. Používal při tom tak půvabné obrazy, s tak divokou důrazností směšoval skutečné s neuvěřitelným! Crémieux se ho vyptával a on neúnavně odpovídal. Prohlásil, že už týden s nikým nepromluvil, a zasypával nás stovkami historek o létání.

Konečně jsme dorazili k ploše. Tam na nás čekalo krásné stříbrné letadlo. Chtěla jsem se jít posadit do kabiny pro cestující, ale on naléhal, že mě chce mít vedle sebe, na sedadle pro druhého pilota. Pilotní kabina byla oddělená závěsem, tuhou plachtou. Nechápu, jak v takových letadlech lidé mohli létat. Zatáhl závěsy. Sledovala jsem jeho ruce, krásné dovedné ruce, nervní, jemné a zároveň silné. Rafaelovské ruce. Prozrazovaly jeho povahu. Měla jsem sice strach, ale svěřila jsem svůj život do jeho rukou. Vznesli jsme se. Svaly v obličeji se mu uvolnily. Letěli jsme nad pláněmi, nad vodou. Mému žaludku se to nelíbilo. Cítila jsem, jak blednu, a zhluboka jsem dýchala. Moje vzdychání naštěstí zanikalo v hluku motoru. Ve větší výšce mi zaléhalo v uších a chtělo se mi zívat. Náhle stáhl páku plynu.

„Už jste někdy letěla?“

„Ne, to je poprvé,“ hlesla jsem nesměle.

„Líbí se vám to?“ zeptal se mě a pobaveně se na mě podíval.

„Ne. Ale je to zvláštní.“

Zaaretoval ruční řízení, aby mi mohl mluvit přímo do ucha. Potom páku zase přitáhl k sobě. Prováděl přemety. Dělalo mu dobře nahánět nám strach. Usmívala jsem se.

Položil mi ruce na kolena a nastavil mi svou tvář. „Nepolíbila byste mě?“

„Ale, pane de Saint-Exupéry, vždyť víte, že v mé zemi se lidé líbají, jen když se mají rádi a dobře se znají. Jsem vdova teprve krátkou dobu. Jak byste po mně mohl chtít, abych vás políbila?“

Kousl se do rtů, aby potlačil úsměv. „Polibte mě, nebo vás utopím,“ pohrozil a tvářil se, jako by se chtěl s letadlem vrhnout do moře.

Vzteky jsem kousala do kapesníku. Proč bych měla líbat muže, kterého jsem teprve před chvílí potkala? Jeho žertování mi připadalo značně nevkusné. „To si od žen vymáháte polibky tímhle způsobem?“ zeptala jsem se ho. „Na mě tahle metoda neplatí. Už mám toho lítání dost. Uděláte mi radost, když co nejdřív přistanete. Nedávno jsem ztratila manžela a není mi do smíchu.“

„Jé! Padáme!“

„To je mi jedno.“

V tu chvíli se na mě podíval, vypnul motor a prohodil: „Já vím, proč mě nechcete políbit. Jsem příliš ošklivý.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paměti růže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.