Brian Freeman

SAMA PROTI VŠEM

KALIBR

THIEF RIVER FALLS

Copyright © 2020 by Brian Freeman. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Jan Jirák, 2021

ISBN 978-80-242-7146-0

Pro Marcii

SAMA PROTI VŠEM

Literárními cenami ověnčený thriller

od autorky bestsellerů

LISY POWEROVÉ

Začněte knihu číst hned teď – exkluzivně Vám nabízíme tento výňatek!

Vytrvale, vytrvale, vytrvale padá déšť s černým bahnem, v poryvech smáčí chlapcovo drobné tělíčko a pomalu je pohřbívá do země.

Na rukou už má pět centimetrů těžké hlíny. Jeho kůže je chladná. Obličej má mokrý od pláče a krve. Nervózně zamrká ve snaze podívat se nahoru, dokud ještě vůbec něco vidí. V jámě je tma, ani měsíční svit se tam nemůže dostat. Muži nad chlapcem jsou jen stíny. Pracují naprosto mechanicky, jako stroje. Jak se ohánějí lopatami, chlapec slyší kov narážející na kámen. Něco si šeptají a on přes jejich přerývaný, hlasitý dech zaslechne slova.

„Tohle mě štve, člověče. Vždyť je to jen malej kluk.“

„Myslíš, že mně se to líbí? Ale jinak to nejde.“

„No jo, ale je to kluk. Od toho tu nejsme, abysme dělali takovýhle věci.“

„Sklapni a makej, ať to máme za sebou. Jen tu marníme čas.“

„Co když je někdo najde, člověče? Říkám ti, že jsme nekopali dost hluboko. Někdo by je mohl oba objevit a víš, co by z toho bylo?“

„Nemáme čas, tos mě neslyšel? Hoď sebou.“

Oba dva.

Ano, chlapec není v černé jámě sám. Pod jeho tělíčkem leží ještě jeden člověk. Muž. Oba jsou vetřelci v cizím hrobě. Muž pod chlapcem je ještě teplý, ale už nedýchá. Má ruce i nohy, ale nehýbá se. Muž je mrtev, ale chlapec ještě žije.

Ti dva s lopatami to nevědí. Myslí si, že ho zabili. Chlapci se chce brečet, vzlykat, ječet, ale zůstane zticha. Kdyby se muži podívali dolů, musí ztuhnout jako socha. Do ucha mu šeptá naléhavý hlas a říká mu, co přesně má dělat.

Je to hlas jeho matky.

Myslí si, že jsi po smrti, zlatíčko. Musíš dělat, že jsi mrtvý. Musíš být mrtvý.

A pak dodá, jako by vycítila jeho strach: Ale věř mi, ty tady neumřeš.

Chce jí věřit. Máma by mu přece nelhala. Přesto mu panika proniká celým tělem, jako by to byl nějaký tlustý, hladový červ. Muži s lopatami se činí, vrstva hlíny je tlustší a tlustší a chlapec tak strašně touží ji všechnu odstrčit, setřást ze sebe, vykroutit se z ní. V ústech cítí chuť mokré země, chce se mu zakašlat, jenže kdyby to udělal, muži sevřou lopaty a znovu seskočí do jámy. Zase by ho udeřili jako předtím, jenže tentokrát silněji a už by se neprobudil.

Ne.

Musí čekat.

Díra kolem něj se plní a on je v hlíně chycený jako ryba v ledu zamrzlého jezera. Jak hluboko asi tak leží? Metr? Metr a čtvrt? Opět uslyší maminčin hlas: Ty tady neumřeš, zlatíčko. Vmžiku je hlínou úplně zaházený. Měsíc a obloha zmizely. Má pocit, že zem mu sedí na hrudi jako obrovské zvíře. Rukama a nohama nemůže ani pohnout. I plíce se musí hodně namáhat, aby hlínu nadzvedly a mohly se nadechnout. Chlapec přitom vdechne trochu země a tichounce ji vyplivne. Musí něco podniknout. Dál už nemůže čekat.

Jsou tam ti muži ještě?

Jejich hlasy ani skřípění lopat neslyší. Všude je ticho. Třeba už skončili. Třeba už jsou pryč.

Je na čase, zlatíčko.

Ohne prsty, jako by to byly drápy, a drží je ohnuté. Rázem se z něj stal krtek razící si tunel kyprou hlínou. Hrabe oběma rukama a kousek po kousku se probíjí k povrchu. Zem, pod níž byl pohřben, přitom rozhrnuje do stran. Jde to pomalu. Vykašlává odporně páchnoucí svinstvo. Celý jeho svět je černý, tmavý a studený a on je moc, tak strašně moc unavený. V místě, kam ho muži udeřili, ho bolí hlava. Chce se mu spát. Mysl těká, poskakuje jako nafouknutý balonek ve větru, táhne ho blíž k mrakům.

Nesmíš přestat.

„Jenže já se bojím,“ upozorní matku.

Já vím.

„Nezvládnu to.“

Ale ano, zvládneš.

„Ne. Ne, nezvládnu. Chci, aby už bylo po všem.“

Nevzdávej to, zlatíčko.

Jenže vzdát to by bylo o tolik snazší. Tohle je příliš namáhavé, hlína je příliš těžká, povrch příliš vzdálený. Kdyby přestal, kdyby nechal zem vyhrát, opět by se s matkou sešel. Společně by odešli pryč. Cítil by její paži, jak ho drží kolem ramen. Když se odtud dostane, zase bude sám. Bez ní.

Malý krteček přestane hrabat. Rozbolavělé prsty odpočívají. Z očí mu vytrysknou slzy a stékají po krvi a bahně, jež mu pokrývá obličej. Chlapec vzlyká. Potřebuje utěšit, potřebuje opět slyšet její hlas. Její opravdový hlas, ne ten v hlavě.

„Mami?“

Jsem tu s tebou, zlatíčko…

1

Vytrvale, vytrvale, vytrvale padal déšť.

Lisa Powerová naslouchala, jak liják zuřivě bičuje střechu kabiny jejího malého náklaďáčku. To pravidelné bušení mělo hypnotizující účinky. Pršelo už spoustu hodin, byl to jeden z těch nekonečných lijáků, které ze světa smyjí všechny barvy a změní život v černobílý film.

Živá a mrtvá. Paní Muirová a duch. Sunset Boulevard.

Přesně tak se teď Lisa cítila, jako hlavní postava nějakého hodně smutného příběhu.

Cesta z městečka Thief River Falls jí kvůli dešti trvala o poznání déle než obvykle, ale konečně dorazila domů. Zajela s náklaďáčkem do garáže stojící opodál a vypnula motor. Vystoupila z kabiny a zastavila se ve vratech garáže, kde voda přetékala přes okraj naplněných okapů. Paže jí bezvládně a unaveně visely podél těla. Hnědé oči měla široce otevřené a mokré hnědé vlasy se jí lepily na obličej. Nepřítomně zírala na silnici na konci dlouhé příjezdové cesty k domu, ale na jih ani na sever nezahlédla jediný pár reflektorů. Po kolejích vedoucích rovnoběžně se silnicí nerachotil žádný vlak. Za silnicí se na kilometry daleko táhla do tmy rovná, prázdná, neutěšená pole a černá obloha bez přestání chrlila vodu na nehostinnou zem.

V podobných chvílích měla Lisa pocit, že je poslední lidská bytost na světě a žije na Měsíci. Jela přece víc než hodinu a za tu dobu nezahlédla živou duši.

Snažila se sebrat síly, aby proběhla lijákem k domu. Tak jako tak už byla promáčená, oblečení měla nasáklé vodou a zablácené. Vykročila do deště, postupovala mechanicky, vzpírala se větru, který si s ní pohrával jako s loutkou. Zapomněla rozsvítit světlo nad vchodem, proto byl dům temný. Stavby kolem ní se proti černému nebi měnily v nezřetelné obrysy: stará stodola nejistě se krčící na přerostlé louce, kůlna bez oken, jejíž plechová střecha ve větru kvílela, a altán, kam mohla chodit psát, stojící v prázdné květinové zahradě. Ten vypadal obzvlášť opuštěně. Vzrostlé smrky rozeseté v krajině se v bouři ohýbaly a komíhaly. Větve se jim třásly, jako když se pes snaží vyklepat vodu z kožichu.

Lisa už byla skoro u přední bílé verandy, když najednou uslyšela zašeptání.

„Mami?“

Hlas zněl tak jasně, jako by dítě stálo přímo vedle ní. Ztuhla a rychle se rozhlížela kolem. Mžourala do deště a snažila se zjistit, jestli někdo nestojí někde ve stínu. Ale nikdo tam nebyl. V noci se jí stávalo, že slyšela nejrůznější věci. Ještě chvíli počkala, aby měla jistotu, ale doléhal k ní jen vítr, který kvílel jako víla vyprávějící příběhy o zemřelých.

Lisa vystoupala po schodech na verandu a otevřela přední vchod. Jakmile byla uvnitř, opřela se zády o dveře a voda z ní kapala na rohožku. Když rozsvítila v předsíni, světlo vyvolalo v hlavě bodavou bolest, jaká se dostavila vždycky, když ji dostihla migréna. Tak raději zase zhasla. Vždyť světlo nepotřebuje. V domě se orientovala i potmě. Znala tu každý centimetr. Tohle byl její hrad uprostřed pustiny, místo, kde za sebou mohla zvednout padací most a odříznout se od světa. Ten starý dům na obrovském zanedbaném zemědělském pozemku si sama koupila a dala opravit. Inu, možná by bylo poctivější říct, že jí ho pořídila Reese Witherspoonová tím, že koupila práva na natočení filmu podle Lisina čtvrtého románu.

Nikdy na ten telefonní hovor nezapomene. Dodnes jí v uších zněl ten slavný, nezaměnitelný hlas herečky, která říkala, jak ji Lisina kniha přímo nadchla a že chce hlavní roli hrát sama. Na seznamu nejlepších dnů Lisina života je ten, kdy jí zavolala Reese, hodně blízko vrcholu.

To bylo před dvěma roky.

Než začaly všechny ty tragédie. Než do jejího života vstoupila Temná hvězda.

Lisa byla zmáčená a prochladlá a potřebovala se osprchovat. Stáhla ze sebe oblečení, shodila z nohou holínky, rozepnula si flanelovou košili a zip zamazaných džín, vysoukala se z nich a nakonec se zbavila promáčeného spodního prádla. Nahá a třesoucí se vyběhla po studených železných schodech, které zahýbaly k její ložnici v prvním patře. Tam měla sprchový kout postavený z neprůsvitných skleněných tvárnic. Vstoupila do něj a zůstala stát v proudu horké vody, který jí bušil do těla, odplavoval špínu a barvil jí kůži dorůžova. Obklopila ji teplá, mokrá tma a Lisa vdechovala páru, jako by to byla jemná whisky, co dokáže prohřát celé tělo. Jak tam stála, ztratila pojem o čase.

Když se konečně vrátila do ložnice, dokráčela k oknu, ze kterého bylo vidět na silnici. V dešti nezaznamenala žádný pohyb. Ve skle okna uviděla svůj matný odraz. Lisa Powerová zírala na Lisu Powerovou. Byla kostnatá a nepříliš vysoká. Hnědé vlasy jí sahaly po ramena a většinou si dělaly, co chtěly, takže na hlavě vytvářely neuspořádané hnízdo. Obličej měla pohledný, jen byla celý život přesvědčená, že nos je oproti ostatním rysům přece jen trochu moc velký. Bledé rty byly nepatrně pootevřené, jako by se právě rozhodovala, co má říct. Sotva znatelné vrásky na čele připomínaly, kolik jí je let. Devětatřicet. Ale každý, kdo se s ní setkal, mluvil jen o jejích očích, o velikých, výrazných, neproniknutelně hnědých očích. Jako spisovatelka byla Lisa přesvědčená, že když se někomu podívá do očí, hned ví, co dotyčný skrývá, ale na ni samotnou to neplatilo. Žena, která na ni zrovna teď zírala z okna, jí byla naprosto cizí.

Konečně upoutal její pozornost budík v ložnici. Tady v Minnesotě bylo těsně po desáté. To znamená, že v Kalifornii je chvíli po osmé.

„A kruci,“ zaklela. Měla zpoždění.

Honem se oblékla a pak si usušila mokré vlasy, aby vypadala alespoň trochu dobře. Na to si musela rozsvítit a světlo posílilo bolest za očima. Když byla upravená tak, jak se od ní čekalo, seběhla dolů do suterénu. Měla tam speciálně vybavené studio s velkou obrazovkou a řadou přepychových sedadel z kina. Vedle obrazovky stála bílá tabule, na niž psala data, časy a telefonní čísla svých distančních čtenářských besed.

Dnešní debata byla na seznamu taky: 10. října. Palo Alto. 20:00 pacifického času, kontaktní osoba Aria Dhawanová.

Lisa zapnula přenosný počítač a spustila program, který ho spojil s rozměrnou obrazovkou. Vytočila číslo, jež si u kalifornského čtenářského klubu zapsala, a zatímco telefon vyzváněl, posadila se do křesla přímo uprostřed studia. Silou vůle se uvolnila. Tyhle besedy s nejrůznějšími čtenářskými kluby po celé zemi absolvovala několikrát do měsíce a byly si vždycky velice podobné: stejné otázky, stejné ženy, stejné sklenky s vínem, stejné vtípky, stejné lichotky. Lidé, kterým se její knihy nelíbí, by si ji na debatu nepozvali. Přesto z toho vždycky měla stísněné pocity. V malém okýnku v rohu obrazovky viděla svůj vlastní obraz a musela si připomenout: usmívej se.

Zakrátko zaplnil obrazovku ostrý záběr obývacího pokoje v Palo Altu. Sedm třicátnic ve skvělé kondici, jakou mohou mít jen mladé Kaliforňanky, se rozzářilo šťastnými úsměvy, sotva Lisu uviděly. Byly rozsazené na moderním nábytku v nóbl bytě s vyhlídkou na Sanfranciskou zátoku a sklenice s chardonnay už svíraly v prstech. Uprostřed seděla hostitelka – elegantní, s vlasy černými jako uhel a červenými brýlemi na očích. Žena s výrazem mladé výkonné ředitelky v obří technologické firmě, žena zvyklá na život v luxusu.

„Paní Powerová?“ oslovila hostitelka Lisu. „Zdravím vás. Já jsem Aria Dhawanová. Je od vás moc milé, že jste dnes večer navštívila náš čtenářský kroužek. Musím vám říct, že my váš román Sama proti všem prostě milujeme. U nás v klubu se thrillery normálně moc nečtou, ale ve vašem případě jsme tohle pravidlo porušily, protože knihu doporučila Reese, a musím říct – udělaly jsme dobře.“

„To jsem moc ráda,“ pípla Lisa.

„Konec mě rozplakal, ale bylo v tom současně něco povznášejícího. Jak se malý Purdue vrátil, když ta žena umírala, to bylo moc dojemné. Já sama děti nemám, ale ta kniha je čtení pro matky, to vám teda povím.“

„Ano, přiznám se vám, když jsem tu scénu psala, sama jsem u toho brečela.“

„Takže, máme na vás spoustu otázek, ale víme, že u vás je už pozdě, proto slibujeme, že vás nebudeme příliš dlouho obírat o čas.“

„Nic se neděje. Je to moje práce,“ ujistila ji Lisa. „Teda když zrovna nepíšu,“ dodala.

Jedna z žen odložila sklínku a vložila se do hovoru. „Prostředí, kde se děj odehrává, je tak odlehlé!“ zvolala. „A jméno městečka velice romantické. Je Thief River Falls skutečné místo? Je to tam, co žijete?“

Lisa se zmohla na další úsměv. Stále stejné otázky.

„Ano,“ přikývla, „Thief River Falls opravdu existuje. Můžete ho najít v severozápadním cípu Minnesoty, kousek od kanadských hranic. Thief River čili Zlodějská řeka jím skutečně protéká a opravdu na ní jsou vodopády, takže i ty Falls sedí. A ano, až donedávna jsem tam bydlela. Loni jsem si koupila domek asi hodinu jízdy na sever od města, ale pořád mě můžete v Thief River Falls zastihnout několikrát týdně.“

„Musíte tam být slavná,“ vydechla další žena.

„Nebo provařená,“ pokrčila Lisa rameny. „Trochu mi dělalo starosti, že použiju rodné město pro takový strašný příběh, ale sousedi s tím očividně nemají problém. Obchodní komorou už si tak jistá nejsem.“

Ženy se rozesmály. Jako vždycky.

Lisa věděla, které průpovídky vyvolají smích a při kterých lidi zabolí u srdce. Prakticky na každou otázku v čtenářském kroužku či během besedy v knihovně uměla odpověď nazpaměť, protože za ta léta mluvila s obrovským množstvím čtenářů a všichni chtěli vědět totéž.

Kam chodíte na ty nápady?

„To vám bohužel neumím říct. Dívám se na svět – na lidi, místa, na všechno – pod zorným úhlem thrillerů. Vždycky mi to šlo, už jako malé holce. Pokud jde o mě, celý můj život je o zápletkách a postavách. Někdy mě to trochu děsí.“

Bylo těžké prosadit se jako spisovatelka?

„Neuvěřitelně těžké. Trvalo mi roky, než jsem prodala první knihu. Až do vydání Sama proti všem, a to je můj čtvrtý román, jsem se tím nedokázala uživit. Nakonec mi pomohla Reese a smlouva na film. Do té doby jsem pracovala na plný úvazek jako zdravotní sestra v místní nemocnici.“

Kde píšete?

„U nového domu jsem si postavila malý altán na psaní. Předtím jsem bydlela ve velice malém třípokojovém domku hned vedle rodičů. Tam opravdu nebylo moc místa. Takže jsem buď vzala počítač, vylezla na půdu a pobývala tam s pavouky, nebo jsem zalezla dozadu na dvorek a pracovala mezi dětským bazénkem a prolézačkou.“

Na odpovědi vůbec nepotřebovala myslet. Slova jí sama plynula z úst. Občas se musela krotit, aby nechala čtenářku doříct otázku a nezačala rovnou odpovídat.

A pak přišly dotazy, které nenáviděla. Věci osobního rázu.

„Jste vdaná?“ zeptala se jedna z paloaltských žen.

Tuhle otázku dostala Lisa pokaždé. Docela ráda by věděla, jestli se na tohle lidé ptají i jejích mužských kolegů. Jako vždycky měla připravenou nenuceně pronesenou poznámku.

„Ne, nejsem vdaná,“ odpověděla. „To je jedna z nevýhod toho, když člověk žije na odlehlém místě. Všude kolem jsou spousty zemědělských zvířat, ale nezadaní muži se mezi nimi moc nevyskytují.“

Další smích.

Byla to dobrá skupinka. Lisa vycítila, že jim to myslí. Zvažovala, jestli by jim neměla říct pravdu: Jednou jsem byla zasnoubená, jenže Danny před více než deseti roky umřel. Stalo se to dva měsíce před svatbou. Zvažovala, že si před nimi vyleje srdce a poví jim o všem, co se jí za poslední dva roky stalo. O Temné hvězdě a o tom, jak ji připravila o rodinu. Jenže účastníci besed takové věci nechtějí slyšet a Lisa vlastně o soucit cizích lidí nestála. Chtěla už mít pro dnešek vyptávání za sebou. Toužila jedině po tom lehnout si do postele a spát.

Ze sedadla vedle sebe zvedla vázané vydání Sama proti všem. Měla tam knihu pro podobné chvíle nachystanou, jelikož to byl dobrý způsob, jak tyhle videobesedy rychleji postrčit k závěru.

„Chcete, abych vám z knihy kousek přečetla?“ navrhla.

Ženy na obrazovce zamumlaly nadšený souhlas. Lidi rádi poslouchali, jak Lisa čte. A Lisu to taky bavilo, jelikož jí to dávalo příležitost zahrát si své postavy. Pomáhalo jí to udělat charaktery v knihách živoucí. Lidské, trojrozměrné, plné citů, ne jenom výtvory na papíře.

Nalistovala prolog, protože tam vždycky začínala. Než mohla spustit, zarazil ji nějaký hlas.

„Taky bych se vás chtěl na něco zeptat.“

Lisa překvapeně zvedla pohled k obrazovce. Hlas patřil muži, ale ona v paloaltském bytě viděla samé ženy. „Promiňte,“ prohlásila zaraženě, „kdo jste?“

Aria Dhawanová se podívala stranou na někoho, kdo stál mimo záběr kamery. „Ale to je můj muž,“ poučila Lisu. „Někdy se nám na naše besedy vplíží. Měla byste se cítit poctěna – myslím, že se ještě nikdy žádného z našich autorů na nic nezeptal. Pojď blíž, Rohane. Jestli chceš něco říct, měla by tě naše návštěvnice alespoň vidět.“

Lisa počkala, až Rohan Dhawan vejde do záběru. Zatímco všechny ženy pily bílé, on držel v prstech sklenku s červeným vínem. Byl o poznání starší než manželka, do padesátky už mu mnoho let nezbývalo. Černé vlasy mu prořídly a zanechaly po sobě jen pár chomáčků nad čelem, doplněných pečlivě zastřiženým plnovousem. Byl vysoký a hubený, na sobě měl volnou černou sportovní bundu, černé tričko a světle hnědé plandavé kalhoty. Oblečení bylo neformální, leč drahé. Měl husté obočí zvídavého člověka a jeho tmavé oči se bez mrkání propalovaly do obrazovky. Byl od Lisy vzdálený tři tisíce kilometrů, přesto z mužova pohledu, vylepšeného o nepatrný úsměv, neměla dobrý pocit.

„Paní Powerová,“ oslovil ji zdvořile.

„Pane Dhawane. Na co se chcete zeptat?“

„Chtěl jsem vědět, jestli jste někdy pocítila strach z toho, že něco z vašich knih ožije.“

Lisa překvapeně mrkla. „Obávám se, že nevím, co tím myslíte,“ poznamenala nejistě.

„Vaše knihy jsou přece plné násilí. Zabíjení. Dějí se tam strašlivé věci. To vám nikdy nedělalo starosti, že by se nějaké nepříčetné individuum mohlo tím zlem, o němž píšete, nechat inspirovat?“

Lise začalo hučet v hlavě. Jas obrazovky ji nutil, aby zavřela oči. Migréna se vrátila. „Moje thrillery ve skutečnosti nejsou o násilí, pane Dhawane,“ zmohla se na odpověď. „Ano, dějí se v nich surovosti, ale to na těch knihách není podstatné. Jsou o lidech.“

„Přesto by je šlo pokládat za návody k vraždám, ne?“ tlačil na ni pan Dhawan dál. „Tedy myslím, pokud se ocitnou ve špatných rukou.“

„Rohane,“ zamumlala manželka nesouhlasným tónem.

„Ne, to je rozumná otázka,“ zarazila ji Lisa a ze všech sil se snažila udržet na tváři úsměv. „Odpověděla bych asi takhle: pokud má někdo sklon dělat ošklivé věci, nepotřebuje k tomu, aby je spáchal, mě ani moje knihy. Reálný svět nabízí spoustu inspirace.“

„Omlouvám se, paní Powerová, ale není to tak trochu vytáčka? Vy přece realitou, kterou vytváříte, lidi vzrušujete. To je podstata thrilleru, ne? Chcete, abychom si mysleli, že vaše zápletky se můžou doopravdy stát. Bylo by tak překvapivé, kdyby to někdo vzal vážně? Jiným autorům už se to přece stalo. Co byste dělala, kdyby se objevil nějaký nenápaditý vrah a rozhodl se pohřbít dítě zaživa, protože to četl ve vaší knize?“

„Rohane,“ vložila se do hovoru paní Dhawanová.

„Řekněte popravdě, paní Powerová,“ pokračoval muž a tlačil na Lisu jako žalobce na nepřátelského svědka, „dokázala byste s něčím takovým žít? Necítila byste alespoň jistou spoluodpovědnost?“

„Ne. Necítila,“ odsekla Lisa a vstala. Motala se jí hlava a nemohla popadnout dech. „Nerada naši besedu končím, ale přece jen je už pozdě a mě strašlivě bolí hlava.“

„Paní Powerová, moc mě to mrzí,“ ozvala se Aria. „Omluvte prosím mého manžela –“

„Nic se nestalo. To já se omlouvám za tak náhlý konec. Dobrou noc.“

Lisa položila třesoucí se prsty na klávesnici počítače a hovor ukončila. Obraz okamžitě zmizel a ona před sebou viděla obrovskou, zářivě bílou plochu, tak bílou, že ji to bodalo do očí. Cítila, jak rychle a namáhavě oddechuje.

Snažila se vykročit, ale svět se kolem ní zatočil jako na kolotoči a ona se sesunula na kolena.

Vytrvale, vytrvale, vytrvale padá …

2

O něco později se Lisa probudila v posteli. Zdálo se jí, že za domovními dveřmi se někdo pohybuje. Bylo už po půlnoci. Vybavovala si, jak se v suterénním studiu zvedá ze země, jde nahoru po schodech a bere si noční košili. Víc si nepamatovala. Oknem v ložnici sahajícím od země ke stropu uviděla, že venku konečně přestalo pršet. Mraky odpluly a nechaly po sobě čisté nebe, měsíc svítil jako reflektor, jeho mléčná záře zalévala Lisino tělo. Ležela na tlustých pokrývkách. Dům byl tak tichý, že si připadala opuštěná.

Pak se to ozvalo znovu.

Dole někdo vydatně bušil na vchodové dveře. Lise došlo, že zvuk nepatřil do snu. Byl skutečný. Slyšela, jak nějaký tlumený hlas volá z verandy její jméno.

„Paní Powerová! Jste doma? Potřebujeme s vámi mluvit.“

Lisa ten hlas nepoznávala. Byl to někdo, koho neznala, a v tomhle kraji cizí lidé obvykle nepřicházejí uprostřed noci bez ohlášení. Vyklouzla z postele, ale držela se dál od okna, protože závěsy nechala roztažené. Nebyla zvyklá je zatahovat kvůli soukromí, jelikož nejbližší soused bydlel tři kilometry daleko. Teď si moc dobře uvědomovala, že díky bílému měsíčnímu svitu ji každý, kdo stojí venku, dobře uvidí. Dokud nebude vědět, kdo se na ni dobývá, nehodlá prozradit, že je doma a že je tu sama.

Přitiskla se ke stěně a vykoukla přes okraj okenního rámu jen natolik, aby viděla dolů. Šikmá stříška jí bránila v tom, aby viděla, kdo stojí na verandě, ale na štěrkové příjezdové cestě zahlédla stát vozidlo. Šlo o černé SUV a Lisa rozeznala velký nápis na dveřích vyvedený zlatým písmem. Přijel ji navštívit někdo z šerifova úřadu.

Jenže nešlo o šerifa Kittsonského okresu, kde Lisa bydlela.

Vůz pocházel z Penningtonského okresu, jehož hlavním městem bylo Thief River Falls.

Zatímco se dívala, z verandy sestoupil nějaký policista. Kráčel doprostřed předního dvora a ona slyšela, jak mu kamení křupá pod botami. Měl na sobě policejní uniformu, ale kvůli široké krempě klobouku neměla šanci rozeznat, o koho jde. Otočil se, zadíval se na dům a Lisa podvědomě uskočila do tmy, aby ji nezahlédl. Nevěděla, proč váhá a nechce otevřít policistům. S většinou příslušníků sboru v Penningtonském okrese se znala.

Jenže s tímhle chlápkem bylo něco v nepořádku. Z jeho příjezdu měla nepříjemný pocit.

Klekla si u stěny, pak se položila na břicho a vleže se začala plazit dopředu, aby mohla vykouknout přes spodní okraj okenního rámu. Do tváře policistovi pořád neviděla, zato zaznamenala něco jiného. V mihotavém měsíčním svitu zahlédla jeho ruku, bílou jako pařát kostlivce.

Držel v ní zbraň.

Měl zbraň vytaženou z pouzdra.

Vtom noční ticho prořízl další hlas. „Je tam?“

„Ne. Myslím, že ne.“

Dívala se, jak k prvnímu policistovi přistoupil druhý, který se vynořil z neposekané louky na Lisině pozemku. I tomuto muži stínil obličej klobouk stažený do čela. Jejich hlasy jí nebyly povědomé. Ani jednoho z nich neznala.

I druhý muž svíral v dlani revolver. Proč?

„Koukni se do garáže,“ požádal první policista kolegu. „Podívej se, jestli tam má dodávku.“

Lisa sledovala, jak se druhý strážce zákona blíží k vratům garáže. Vzal za kliku, jenže bylo zamčeno a vrata se neotevřela. Lisa děkovala osudu, že je garáž bez oken, takže policista si nemůže posvítit dovnitř a zjistit, že tam náklaďáček stojí. Pořád nechtěla, aby o její přítomnosti věděli.

„Zas víme kulový,“ zavolal druhý muž od garáže. „Zkusil jsi vzít za dveře, jestli se nedají otevřít?“

„Jdu na to.“

První policista se vydal zpátky k verandě. Lisa slyšela dunění kroků a tiše polkla. Pevně zavřela oči a cítila, jak jí celé tělo ztuhlo. Nemohla si vzpomenout, jestli za sebou po příchodu domů zamkla. Tak v polovině případů to zapomněla udělat.

Přímo pod sebou uslyšela, jak někdo lomcuje klikou a zvenku se vší silou do dveří opírá.

Pak policista zavolal na kolegu: „Nedají, jsou zamčený.“

„Jak to vidíš? Vrazíme dovnitř?“

Policista hned neodpověděl. Lisa cítila, jak se jí zrychluje dech, a ve vytopené, horké ložnici se začala potit. Snažila se přijít na to, co se tu děje. Dva policisté, oba neznámí, oba se zbraněmi v rukou, se venku dohadují, jestlivrazí dovnitř.

Slyšela kroky sestupující po schůdcích z verandy a na štěrku opět zavrzaly podrážky. Lisa vykoukla ven na dvorek a uviděla, že policejní důstojníci se setkali poblíž služebního vozu. Oba byli docela udělaní, jeden o něco vyšší než druhý. Do tváří jim stále neviděla.

„Tak co, měli bysme vrazit dovnitř?“ zeptal se druhý policista znovu.

„Ne, teď ne. Vrátíme se sem za světla.“

V měsíčním svitu uviděla, jak oba muži zasunuli revolvery do pouzdra. Sledovala je, jak nastupují každý z jedné strany do vozu, pak zaburácel motor a přední reflektory se rozzářily jako dvě svítící oči. Policisté se na dvorku otočili do protisměru a vydali se k silnici. Tam vozidlo zamířilo na jih.

Na jih směrem k Penningtonskému okresu. Na jih směrem k městečku Thief River Falls.

Lisa si uvědomila, že se jí strachy zvedá žaludek. Už kolik hodin nic nejedla a teď cítila, jak jí žaludeční šťávy stoupají z prázdného žaludku a pálí v hrdle. Potácivě se zvedla a doběhla do koupelny, kde prudce zvedla prkýnko toalety a několikrát za sebou nasucho dávila. Z úst vyšla jen žlutá tekutina. Snaha vyzvracet se ji vyčerpala. Na chvíli se hlavou opřela o mramorový pult, do nějž bylo zapuštěné umyvadlo, aby nabrala sil, pak se zvedla, vypláchla si ústa a nejistým krokem se vrátila do ložnice.

Snažila se přijít na to, co má udělat.

Zavolej policii. To bylo první, co ji instinktivně napadlo.

Jenže policisté tu před chvílí byli. Z nesprávného okresu. S tasenými zbraněmi. Prozkoumávali pozemek, zkoušeli, jestli je dům zamčený, a dohadovali se, zda mají dovnitř vniknout násilím. Ne, dokud nebude vědět, co se tu děje, nemá smysl na policii telefonovat.

Zavolej Laurel.

Laurel Marchová byla její nejlepší kamarádka.

Noc už notně pokročila, ale Laurel nevadilo, když ji člověk probudil. Kdykoliv Lisu zaplavil nával paniky, Laurel uměla zachovat chladnou hlavu. Lisa moc dobře věděla, že nebýt Laurel a její pomoci, těžko by poslední dva roky s Temnou hvězdou zvládla. Ani neuměla spočítat, kolikrát ke kamarádce dorazila, aby si popovídala, vyplakala se, vykřičela, pomodlila.

Zavolej Laurel. Společně přijdete na to, co se tu děje.

Z nočního stolku vedle postele vzala Lisa mobilní telefon. Než vytočila číslo, přešla k vysokému oknu. Tentokrát už se nesnažila skrývat. Pohledem přelétla po silnici, aby se ujistila, že policisté jsou pryč a nevracejí se. Pak se podívala dolů na dvorek.

Nebyla sama. V jasném, tak jasném světle měsíce uprostřed dvorku někdo stál. A díval se nahoru na ni.

Byl to malý kluk. Určitě mu nebylo víc než deset let.

Sotva se jejich pohledy setkaly, chlapec se otočil a dal se na útěk.

Lisa chvatně vyběhla z domu a noční vzduch se do ní opřel. Bouře už pominula, ale země byla mokrá a od Kanady foukal přes ploché pláně studený vítr, rychlý jako vlak. Vrazila ruce do kapes smetanově bílého pršipláště. Dlouhé hnědé vlasy jí neuspořádaně poletovaly kolem obličeje.

„Haló?“ zavolala a snažila se překřičet hukot větru. „Jsi tady? Potřebuješ pomoct?“

Nikdo jí neodpověděl.

V ruce svírala baterku a kuželem bílého světla bedlivě prozkoumávala dvorek. Pečlivě obešla celý dům a pak totéž udělala se samostatně stojící garáží. Dokráčela po příjezdové cestě až k silnici a rozhlížela se, jestli děcko neuvidí někde na krajnici, jenže silnice byla oběma směry opuštěná. Nikde poblíž nestál žádný dům, takže neviděla ani žádná další světla.

„Nic ti neudělám!“ zvolala. „Chci ti pomoct! Kde jsi?“

Chlapec se nemohl dostat daleko. Lisa sebrala kabát a vyběhla z domu hned, jak ho uviděla. Všude ale bylo plno schovávaček. Mohl se ukrýt někde mezi stromy, krčit se ve vysokém plevelu nebo se uchýlit do některé z přilehlých staveb. Lisa se vrátila od silnice a cestou se vyhýbala stříbřitým kalužím stojící vody, které tam zůstaly po dešti. Došla na místo, kde končil její pozemek. Přes otevřené pláně se v poryvech proháněl vítr. Světlo z baterky dokázalo osvítit jen malý kousek prostoru kolem ní. Napínala sluch, ale šustění křovisek a vrzání větví přehlušily jakýkoliv další zvuk. Zachvěla se, když ji další vlna severního větru málem porazila.

„Jmenuju se Lisa!“ zavolala. „Jsem kamarádka.“

Někde poblíž do sebe s řachnutím narazily dva kusy železa. Lisa obrátila tím směrem kužel světla a uviděla hliníkové dveře kůlny na zahradnické stroje, jak sebou na pantech mlátí sem a tam. Vydala se přes mokrou trávu k přístřešku a nevěděla, jestli uvnitř chlapec našel útočiště, nebo jestli dveře nechali otevřené policisté, když prohledávali vnitřek.

A co hledali?

Pevně dveře, s nimiž lomcoval vítr, chytila do prstů. Sotva je udržela. Druhou rukou namířila do kůlny baterku a posvítila si tam. Uviděla sekačku na trávu, nože byly celé zelené, pluh na sníh, který se přidělává k autu, a desku s dírkami, na níž na háčcích visely pily a vrtačky. Na dřevěných policích ležely naskládané pytle s hnojivem, z nichž se linul nasládlý pach a na zem se z nich sypal oranžový prášek.

Nikdo ale uvnitř nebyl.

Lisa zavřela dveře a zajistila je na petlici. Na hřebíku vedle dveří měla pověšený zrezivělý visací zámek, ale nikdy ji ani nenapadlo ho použít.

Pak prozkoumala starou stodolu. Chodila dovnitř jen zcela výjimečně, protože jí interiér nepřipadal příliš bezpečný. Předpokládala, že jednoho dne se probudí a zjistí, že stodola se propadla pod tíhou sněhu. Stála daleko v polích, nějakých devadesát metrů od domu. Vyjeté koleje příjezdové cesty bylo stále ještě dost dobře vidět, ale za dvě sezony už z hlíny vyrůstala spousta plevele. Déšť způsobil, že cesta připomínala spíš potok, takže Lisa neměla na výběr a musela se brodit vodou, která byla dost vysoká, aby jí natekla do bot. Jak pochodovala ve studeném větru, tiskla bradu na hruď.

Napůl cesty ke stodole, na místě, kde zvýšený okraj zabránil vodě, aby odplavila veškeré bahno, uviděla ve svitu měsíce otisky nohou. Byly drobné, zcela jistě patřily dítěti. Chlapec se vydal tudy. Stopy byly dost daleko od sebe: určitě běžel. Lisa se taky dala do běhu, chtěla ho dohnat. Vynořila se před ní stodola. Červený nátěr na stěnách vybledl a oprýskal, šindele na okrouhlé střeše byly černé špínou. Některé příčné trámy se zkroutily a vichřice vymlátily většinu oken, takže půda kolem stodoly se změnila v minové pole střepů a hřebíků. Dvoudílná vrata zůstala otevřená a malé, bahnité stopy vedly dovnitř.

„Jdu dovnitř,“ zvolala Lisa. „Neboj se.“

Opatrně prošla vraty a ocitla se v přítmí stodoly. Prasklinami ve stěnách hvízdal vítr. Lisa namířila baterku na podlahu a uviděla uschlé listí, stébla slámy a zrezivělé nástroje. V prachu zahlédla také pár jasně červených čerstvých kapek.

Krev.

„Ty jsi zraněný? Pojď sem, pomůžu ti,“ zavolala. Kužel světla vykouzlil temné stíny za vysokými dřevěnými sloupy, jež podpíraly střechu. Dlouhá stěna vedle Lisy byla rozdělena řadou stání pro koně opatřených kovovými vrátky. Kdysi dávno tu koně skutečně chovali. Vydala se chodbou a posvítila si do každé kóje. Světlo však odhalilo jen mrtvolky, jež uvnitř hnily. Ptáky. Krysy. Hady. Od krovu se táhly obrovské pavučiny. Do střechy zatékalo a na podlaze se leskly louže. Stěny zarůstaly zeleným mechem.

„Kde jsi? Vím, že jsi tady.“

V boxu, k němuž se blížila, zaslechla nějaký zvuk. Rychle prošla polovysokými dveřmi a posvítila si dovnitř. Světlo se odrazilo v páru ďábelsky rudých zvířecích očí. V koutě stála černá kočka, hřbet prohnula do oblouku, naježila chlupy a vztekle prskala. Vzápětí Lisa zaječela, jelikož kočka na ni skočila, v zoufalé snaze dostat se ven jí zaťala drápy do ramene a nechala po sobě sadu škrábanců. Lisa se zapotácela, ustoupila dozadu, otočila se, kočka z ní seskočila a zmizela ve tmě.

Srdce Lise bušilo jako o závod. Rameno ji bolelo. Zavřela oči, aby se trochu zklidnila.

Když je opět otevřela, musela zadusit další jekot tím, že si přitiskla dlaň na ústa. „Ach!“ vyjekla jen.

V bílém kuželu světla z baterky stál malý kluk v pozoru jako voják, zády přitisknutý k jednomu z podpěrných trámů. Na sobě měl jen tričko a džíny, obojí promáčené skrz naskrz. Byl promrzlý a třásl se. Ústa měl otevřená a modré oči rozšířené hrůzou. Byl světlovlasý, ale teď to nebylo moc poznat, protože hlavu i obličej měl pokryté špínou a krví. Upíral pohled na otevřenou stodolu za Lisou a byl připraven dát se na útěk, stejně jako kočka.

Lisa se vzpamatovala z úleku a ustoupila o krok dozadu, aby chlapci poskytla prostor. „Nic se neděje,“ promluvila na něj. „Já ti neublížím. Chci ti pomoct.“

Chlapec neřekl vůbec nic.

„Jsem zdravotnice, sestřička,“ pokračovala Lisa. „Když se někdo zraní, pomáhám mu, aby se to zlepšilo. Můžu se ti podívat na hlavu, abych zjistila, jestli nemáš nějaké zranění?“

Natáhla ruku, ale chlapec o krok ustoupil. Zavřel oči a zkřivil obličej, jako by sebemenší dotyk představoval mučení.

„Nic se neděje,“ chlácholila ho Lisa. „Nemusíme to udělat hned. Teď jde o to, že je mi zima a ty taky vypadáš pořádně prochladlý. Ke mně domů je to jen kousek. Uvnitř je příjemně a teplo. Můžu nám dokonce rozdělat velký oheň v krbu. Nechceš radši jít dovnitř, místo abys postával tady venku?“

Chlapec otevřel oči. Podíval se na Lisu a napětí v obličeji nepatrně povolilo, první drobný náznak důvěry. Byl sice k smrti vyděšený, ale příslib teplého domu a praskajícího ohně ho lákal. Lisa si přidřepla, aby měli oba oči ve stejné výšce, a věnovala mu největší úsměv, jakého byla schopná.

„Hele, ty si nejspíš říkáš – tahle ženská je cizí. A všichni víme, že nemáš s cizími lidmi nikam chodit, že je to tak? To znamená, že ze všeho nejdřív bychom se měli navzájem trochu poznat. Já se jmenuju Lisa. Mohl bys mi říct třeba ‚Ahoj, Liso‘? Uděláš to pro mě?“

Vyneslo jí to chlapcův stydlivý úsměv. Pak pohnul rty a zadrmolil: „Ahoj, Liso.“

„No, podívejme – ty umíš mluvit!“ zaradovala se. „Tak to bychom měli. Nejsi teď náhodou na řadě? Jak se jmenuješ?“

Mlčel jako zařezaný.

„Prosím,“ naléhala na něj. „Prostě mi řekni svoje jméno.“

Chlapec začal vrtět hlavou a nepřestával. Pak znovu promluvil a hlas měl tentokrát ještě tišší než předtím. Skoro šeptal.

„Já nevím,“ přiznal.

3

Od ohně v krbu se po venkovsky zařízené pracovně v zadní části domu šířila teplá záře. Stěnu u krbu nechala Lisa obložit hrubými kamennými dlaždicemi, zbytek místnosti, včetně stropu, byl z dlouhých namořených trámů. Před krbem ležela na podlaze umělá kožešina, na ní seděl chlapec a byl zabalený do prošívané deky, kterou před pár roky ušila Lisina matka.

Světlé vlasy měl téměř bílé. Jeho tělíčko bylo po sprše vydrhnuté, růžové a čisté. Oblečení se převracelo v pračce. Lisa chlapci našla za uchem ránu, ale dospěla k závěru, že zranění není hluboké ani vážné, jen seknutí do masa, které vydatně krvácelo. Jenže chlapec jí nebyl schopen popsat, co se mu vlastně stalo. U sebe neměl žádné osobní věci, nic, podle čeho by šlo poznat, o koho se ve skutečnosti jedná.

Teď ho Lisa pozorovala ode dveří, ale nedala najevo, že tam stojí. Chlapec ji nevnímal, byl plně zaujatý plameny a tiše si pobrukoval, což byl stejně uklidňující zvuk, jako když přede kočka. Blonďaté vlasy měl vlnité, neudržované a potřeboval ostříhat. Měl překrásné modré oči, jaké budou dívkám lámat srdce, až bude velký. Pořád ještě byl hubený jako malý kluk, samá ruka, samá noha, zápěstí tenounká jako sirky. Zuby mu rostly trochu křivě a jednou budou zaručeně potřebovat rovnátka.

Lisu nejvíc zaujal jeho vážný obličej. Tvářil se, jako by pořád o něčem přemýšlel a snažil se přijít na to, jaký to má smysl. Když vešel do pokoje, prohlédl si každý kousek nábytku, každý obrázek na stěnách, každou knihu na poličce. Moc toho nenamluvil, ale působil dojmem, že ho pohání nekonečná zvídavost. Lisa si to uměla představit, jelikož jako malá holka byla úplně stejná – uzavřené dítě, jemuž nic neušlo, takový mlčenlivý špión.

Vešla do pracovny. Chlapec zaslechl kroky a bleskurychle otočil hlavu, poděšený a ve střehu jako vyplašený zajíc na louce. Dělalo jí starost, že je tak lekavý, protože to jinak neodpovídalo jeho povaze.

„To jsem jen já,“ ujistila ho a počastovala ho drobným uklidňujícím mávnutím.

Přisedla si k němu na huňatý koberec a zkřížila nohy. Natáhla ruce blíž k ohni, aby si je trochu zahřála. Chlapec si ji prohlížel hlubokým, pronikavým, upřeným pohledem plným otázek.

„Tak můžeme si teď trochu promluvit?“ zeptala se.

„Jasně,“ pokrčil rameny.

„Co hlava? Bolí to?“

„Ne.“

„Peru ti oblečení. Za chvíli bude čisté.“

„Dobře.“

„Vzpomínáš si alespoň na něco, co se ti přihodilo?“

„Ne,“ odpověděl. Zavrtěl přitom hlavou a ústa měl sevřená a koutky stažené, jako by se bál, že ji tím zklamal. „Nevzpomínám.“

„To je v pohodě,“ mávla rukou. „Zatím si s tím nebudeme lámat hlavu. Jak je to s tvým jménem? Už sis vybavil, jak se jmenuješ?“

„Ne, to taky nevím.“

„Hmm,“ zamyslela se Lisa. „Seš takový tajuplný kluk, co? No, s tím budeme muset něco udělat, protože každý člověk potřebuje jméno. Přece nechceš, abych tě celou dobu oslovovala ‚Hej, ty tam‘, nebo jo? Tak ti dáme falešné jméno jako tajnému agentovi, alespoň do chvíle, než přijdeme na to, jak se doopravdy jmenuješ. Platí? Co kdybych ti říkala Purdue?“

„Purdue,“ zamumlal chlapec. „Proč mi tak chceš říkat?“

„Je to z francouzského slova, které znamená ‚ztracený‘. A ty přece zrovna v tuhle chvíli jsi tak trochu ztracený kluk, nebo ne?“

„Asi jo.“

„Mám ke jménu Purdue velice zvláštní vztah. Napsala jsem knížku o chlapci, který se ztratil, tak trochu jako ty. A jmenoval se Purdue.“

„Co se mu stalo?“

Pohřbili ho zaživa, pomyslela si Lisa.

„Jedna moc statečná žena ho zachránila a od té doby spolu žili a byli šťastní,“ odpověděla nahlas. „Předtím ale zažil spoustu dobrodružství. Tak to v mých knihách chodí. Na konci ale přišel na to, kdo ve skutečnosti je a kde by měl být. A já se postarám, aby to s tebou dopadlo stejně. Platí?“

„Platí,“ přikývl chlapec a v obličej se mu opět usadil vážný výraz. „Jsem tomu druhému Purdueovi podobný?“ zeptal se. „Tomu, co jsi o něm psala?“

„Kdepak, nevypadáš ani trochu jako on. Kluk z mé knihy měl černé vlasy, pocházel z Missouri a měl jižanský přízvuk. Ty přecejť nemluvíš jako ňáký robě z Missouri, nebo že by snad přecejť jo?“

Tentokrát se chlapec usmál. „To ne,“ přitakal.

„To zaručeně ne,“ ujistila ho. „I tak si myslím, že mému Purdueovi nebude vadit, když ti na nějaký čas propůjčí jméno.“

„Tak jo,“ přikývl chlapec.

„No výborně. Takže tím se z tebe oficiálně stal tajný agent Purdue. A tvým úkolem je zjistit, kdo ve skutečnosti jsi, odkud jsi přišel a kde bys v tuhle chvíli správně měl být. Je to jasné? Říkáš, že si nevzpomínáš, jak se jmenuješ ani kde jsi přišel k té ráně, tak budeme muset, počítám, začít někde jinde. První otázka zní: Na co si vůbec vzpomínáš?“

Purdue se kousl do rtu a zatajil dech, jako by se snažil potlačit škytavku. Když konečně s hlasitým odfouknutím vydechl, nešťastně zavrtěl hlavou a vypadalo to, že má sám na sebe vztek. „Na nic,“ odpověděl. „Nevzpomínám si vůbec na nic.“

„Tak to zkusíme z jiného konce a uvidíme, jestli nám paměť něco nabídne. Když jsem tě uviděla a tys uviděl mě, stál jsi uprostřed mého dvorku. Jak ses tam dostal?“

„Na korbě,“ odpověděl Purdue okamžitě. Oči se mu rozšířily, jako by tou odpovědí sám sebe překvapil.

„Na korbě. To je skvělé. Vidíš, už si začínáš něco vybavovat.“ Lisa potřásla hlavou. „Bylo to na korbě mého náklaďáčku? Mám takovou malou dodávku a dneska večer jsem s ní přijela z Thief River Falls. Schovával ses vzadu na korbě mého vozu?“

„Myslím, že ne.“

„Víš to jistě?“

„Když jsem slezl z té korby, musel jsem dlouho jít pěšky, než jsem se dostal sem.“

„Tys šel pěšky? Odkud?“

„Nevím. Byl jsem na tom autě a nějaký čas jsme jeli. Ani nevím, jak dlouho. Myslím, že jsem usnul. Pak jsem se probudil a vůz stál. Vylezl jsem a okolo nikdo nebyl. Tak jsem se dal na pochod.“

„Takže jsi byl sám?“

„Ano.“

„Proč jsi byl na té korbě?“

„Nevím.“

„Kdo to auto řídil?“

„Nevím.“

„Dostal ses tam sám, nebo tě tam někdo zvedl?“

„Nevzpomínám si. Omlouvám se.“

„Za to se nemusíš omlouvat. Není to tvoje chyba. Říkal jsi, že jsi slezl z korby a kolem nikdo nebyl. Kde to bylo? Stály kolem nějaké budovy?“

„Myslím, že tam byl dům.“

„Tenhle dům? Můj dům?“

„Ne,“ zavrtěl chlapec hlavou. „Bylo to někde jinde.“

„Byl někdo doma? Zazvonil jsi na zvonek?“

„Ne. Měl jsem strach. Nevěděl jsem, co se to děje. Bolela mě hlava. Měl jsem pocit – prostě jsem měl pocit, že odtamtud mám vypadnout. Že musím běžet pryč. Když nepoběžím, něco se mi stane.“

„Jako co třeba?“

„Nevím. Něco zlého.“

„Dobře, takže ses vydal na pochod. Kudy jsi šel? Kráčel jsi po cestě?“

„Ne. Šel jsem přes pole. Pršelo a všechno bylo rozbahněné. Šel jsem hrozně dlouho a byla mi strašlivá zima. Taky byla tma, a tak jsem nevěděl, kam jdu. Jakmile jsem uviděl první světla, hned jsem tam zamířil. Byl to tvůj dům. A ty jsi stála v okně.“

„To je všechno, co si pamatuješ?“

„Ano.“

Lisa seděla a snažila se tomu celému nějak porozumět, jenže ono moc nebylo čemu. Tenhle kluk tady přistál bůhví odkud. Byl skutečně perdu, tedy ztracený. V jeho výrazu nenašla sebemenší náznak klamu, nic, co by napovídalo, že lže nebo že před ní pravdu skrývá. Jeho život začínal na korbě nějaké dodávky, nepamatoval si nic ze své minulosti, jen to, že šel uprostřed noci tak dlouho, až se ocitl před domem Lisy Powerové. Vezme-li se v úvahu, jaký je tohle ztracený kraj, měl vlastně kliku, že zůstal naživu.

„Vedeš si moc dobře, Purdue,“ ujistila ho. „Pamatuješ si toho mnohem víc, než sis myslel. Jsem si jistá, že postupem času si toho vybavíš ještě víc. Leccos jsi přece zažil. Odněkud jsi sem přišel. Však my to dáme dohromady.“

Purdue ji překvapil tím, že se k ní natáhl a hubenými pažemi ji pevně objal kolem krku. Byl rozpálený od ohně a šířil kolem sebe levandulovou vůni z Lisina mýdla a šamponu. „Děkuju, Liso,“ zašeptal.

„Rádo se stalo, Purdue.“

Opět se usadil a zachumlal se do deky. „Co se bude dít dál?“ chtěl vědět.

„Ránu na hlavě jsem ti vyčistila a nevypadá to špatně, jen mi dělá starosti, že si na nic nevzpomínáš. Navenek jsi v pořádku, ale já chci mít jistotu, že se nestalo nic špatného ani uvnitř. Takže bych tě ráda odvezla do nemocnice, kde ti udělají testy a budeme mít stoprocentní jistotu, že ti nic není.“

Purdue rychle natáhl ruku a sevřel ženě zápěstí. Zuřivě zavrtěl hlavou. „Ne,“ vyrazil ze sebe.

„Proč ne?“

„Nechci jít do nemocnice. Tam lidi umírají.“

„No ovšem, to ano, ale taky se jim tam udělá líp. Než jsem začala psát knihy, živila jsem se spoustu let jako sestřička a pracovala jsem se skvělými lidmi v jedné nemocnici, která je asi hodinu jízdy odtud. Ráda bych tě tam dovezla.“

Chlapec znovu zavrtěl hlavou, tentokrát ještě neústupněji než předtím. „Ne, to nejde,“ trval na svém. „Prosím, nevoz mě tam. Prosím. Přece se o mě dokážeš postarat! U tebe jsem v bezpečí.“

Lisa si povzdechla. Nechtěla chlapce zbytečně rozrušovat. „Něco ti povím,“ oslovila ho. „Máš za sebou dlouhý den. Musíš být strašlivě utahaný. Oblečení už asi budeš mít suché, tak já pro něj dojdu a ty se pak můžeš trochu prospat a nabrat sílu. Mám kamarádku, která nám může pomoct s rozhodnutím, co máme podniknout, tak to s ní ráno probereme. Platí?“

Dětský obličej se rozzářil úlevou.

„Ano. Děkuju!“

„Hned se vrátím s oblečením,“ poznamenala Lisa.

Postavila se. Cítila, jak jí tváře ve vytopeném pokoji planou. Nechala chlapce sedět u ohně a vydala se ke dveřím, jimiž se vcházelo do zbytku domu. Tam byl vzduch o poznání chladnější. Než vyšla, napadla ji ještě jedna otázka, tak se zase otočila k chlapci.

„Ty, Purdue?“

„Ano,“ zvedl k ní veliké oči.

„Je mi jasné, že si to nejspíš nepamatuješ, ale nenapadá tě nějaký důvod, proč by tě mohla hledat policie? Chci říct, je možné, že tě odvezl někdo, kdo na něco takového neměl právo? Třeba někdo, kdo řídil tu dodávku?“

Sledovala, jak se její malý návštěvník zakabonil. „Nevím,“ odpověděl smutně.

„Ptám se proto, že před pár hodinami přijela k mému domu policie,“ vysvětlovala. „Nevím proč, ale teď mě napadlo, že to třeba bylo kvůli tobě.“

„Policie byla tady?“

„Ano. Odjeli, ale ráno se vrátí. Můžu s nimi promluvit a zjistit, co se děje.“

Purdue na to nic neřekl. Do tváře se mu vrátil nešťastný výraz a už tam zůstal.

„No jo, hned jsem zpátky,“ mávla rukou Lisa. Povzbudivě se na chlapce usmála, pak prošla celým domem k železným schodům a po nich vystoupala k prádelně, kterou si zřídila vedle ložnice. Otevřela sušičku a naskládala si chlapcovo oblečení do náruče. Vydala se s ním zpátky k pracovně, ale sotva prošla dveřmi, uviděla, že na podlaze před krbem zbyla po malém návštěvníkovi jen zmuchlaná pokrývka. Oheň stále ještě praskal, ale nikdo před ním neseděl. Chlapec byl pryč.

„Purdue?“ zavolala Lisa. Hodila oblečení na deku a přešla přes pokoj ke skleněným dveřím, které vedly na zadní verandu. Byly nedovřené a škvírou se dovnitř dral studený vítr. Vykročila do měsíčního svitu a znovu na chlapce zavolala: „Purdue, kde jsi? Co se stalo?“

Zprvu neslyšela nic, co by jí napovědělo, kde se chlapec schovává. Pak přes šelest větru její sluch zaznamenal tiché, zoufalé vzlykání. Chlapec plakal. Přicházelo to z míst za jejími zády. Otočila se a zaostřila pohled do nejvzdálenějšího kouta verandy, kde rozeznala složený zahradní nábytek a čtvercovou venkovní vířivku. Uviděla, že tam Purdue sedí přitisknutý ke stěně a rukama si objímá kolena. Bylo ho sotva vidět, jak se tam ve tmě nahý a promrzlý choulil do klubíčka.

Když k němu došla a natáhla ruku, škubnul sebou, jako by se teď bál i jí.

„Purdue,“ zašeptala. „Co se stalo? Proč jsi utekl?“

Z očí se mu řinuly slzy a z nosu mu teklo. „Nedávej mě policii, Liso. Prosím,“ zanaříkal.

„Proč ne?“

Vlasy mu spadly do obličeje, a když se pokusil promluvit, ozval se hluboký hrdelní hlas. „Zab toho kluka,“ dostal ze sebe.

„Cože?“

„Slyšel jsem ty muže, jak si povídají,“ vysvětloval Purdue. „Byli to policajti a přesně tohle říkali. Zab toho kluka.“

4

Purdue spal.

Lisa neustlala chlapci v jednom z menších hostinských pokojů v přízemí, raději ho uložila do své postele a přikryla prošívanou dekou. Hlava mu zmizela v záplavě polštářů. Lisa zhasla, ale zůstala v ložnici, aby ho mohla sledovat. Čalouněné křeslo si přitáhla k oknu, protože chtěla taky pozorovat, co se děje na dvorku. Přes kolena si přehodila deku od matky.

Věděla, že stejně neusne.

Prsty hladila čtverce, z nichž byla saténová dečka sešitá. Matka je sešila asi před deseti roky. Na všech kouscích látky byly vzory v různých odstínech modré a zdobila je rozmanitá zvířata. Velryba. Jednorožec. Pelikán. Žirafa. Pokud šlo o domácí práce, matka byla šikovná a vynalézavá a Lisa byla přesvědčená, že svůj vlastní sklon k vytváření nejrůznějších předmětů zdědila právě po matce.

Madeleine Powerová. Narodila se ve Francii, v jednom malém městečku kousek od Marseille, a byla pohledná, zbožná, oduševnělá. S Lisiným otcem se seznámila, když jim ještě nebylo ani dvacet. On byl Američan cestující po Evropě s církevním pěveckým sborem. Zamilovali se do sebe a ona ho bez zaváhání následovala do téhle nehostinné části světa, ani se neohlédla. Někdy si Lisa zkoušela představit, kolik odvahy musela tahle osmnáctiletá francouzská dívka sebrat, aby se oddělila od svých kořenů, vydala se tisíce kilometrů daleko od domova a vdala se tam za mladého továrního dělníka z Minnesoty. Jenže její matka byla prostě taková – zcela neohrožená. Svou osamělost zahnala tím, že založila početnou rodinu. Nejdřív přišla na svět dvojčata, Lisa a její bratr, a během dalších osmi let ještě další tři kluci, všichni žili namačkaní v maličkém domku na Conley Avenue v městečku Thief River Falls.

Jako jediné dvě ženy v celém klanu si byly Lisa s matkou neuvěřitelně blízké, v podstatě neoddělitelné. Lisa bydlela v rodičovském domě téměř do svých třiceti. A když se konečně odstěhovala, udělala to tak, že si najala sousední dům, takže si mohla s matkou povídat otevřeným oknem a slyšela ji, jak při pečení zpívá francouzské písničky.

Právě Madeleine četla dceři nejrůznější příběhy už od jejích pěti let a říkala jí, že se jednoho dne stane spisovatelkou.

Tatáž Madeleine pak seděla vedle Lisy v sále hotelu Grand Hyatt a jásala a hvízdala, když Lisinu knihu vyhlásili thrillerem roku.

A tatáž Madeleine Lisu držela v náručí, když přišla zpráva o Dannym, to ona ji objímala, když Lisa drcená žalem vzlykala, to ona jí šeptala do ucha, že ať je zármutek sebevětší, život jde přece dál. La vie continue. Il doit.

Bylo to zvláštní, ale Lisin život většinou měnily telefonní hovory.

Telefonát od velitele hasičů v okrese Kern, který jí pověděl, co se stalo Dannymu.

Telefonát od Reese Witherspoonové, že chce podle její knihy natočit film.

Telefonát z policejní stanice v Crookstonu v Minnesotě, během něhož se dověděla, že na kluzké zasněžené vozovce došlo k nehodě, že na jedné venkovské silnici tahač s návěsem nezastavil na stopce a že, je nám to moc líto, vaše matka Madeleine Powerová při strážce zahynula.

Tak začal řetězec událostí, které Lise rozbouraly celý svět, jako když se zbortí domeček z karet.

Temná hvězda.

Deka jí sklouzla z kolenou. Vstala z křesla, protože už dál nevydržela sedět. Oči měla zalité slzami. Zírala oknem z ložnice na rovinatou, prázdnou zem, která se táhla temnotou donekonečna. Možná udělala chybu, když opustila rodné městečko a pořídila si tohle místo daleko od lidí, které znala, ale tehdy měla pocit, že potřebuje někam utéct.

Ostatně její bratr Noah to udělal taky.

Utekl. Vzal nohy na ramena.

Lisa došla k posteli a zadívala se dolů na Purduea, zabořeného do polštářů a přikrývky. Takhle vypadal malý a působil křehkým dojmem, jako kdyby stačilo mrknout a hned by zmizel. Podvědomě natáhla ruku a pohladila ho po vlasech. Něco ze spaní zamumlal a vzdychl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sama proti všem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.