Vítejte v mé knížce!

Vratislav Mlčoch

BEZPEČNÉ NEŠTĚSTÍ

nebo

NEBEZPEČNÉ ŠTĚSTÍ ?

aneb

Sudbě navzdory

druhá kopa partnerských povzdechů a pousmání

Vznik této knihy si vyžádal hodně práce a času nejen při jejím napsání, ale také při editování, lámání a korekturách. Pokud se Vám kniha líbí, prosím Vás proto, abyste se o ní před svými přáteli a známými pochvalně zmínili nebo jim ji doporučili. Pokud se Vám však nelíbí, žádám Vás, abyste o ní nehovořili hanlivě, neboť někomu jinému se líbit může.

Zároveň Vás prosím o respektování autorských a vlastnických práv, tedy abyste ji zejména dále sami nešířili.

Děkuji Vám za Váš zájem o mou knížku a za eventuální příspěvek na mou vydavatelskou činnost.

Vratislav Mlčoch, autor a vydavatel

Pár slůvek a díků úvodem

Nebezpečné štěstí – k čemu to přirovnat? Představte si, že jste na opulentní hostině, kde se na ničem nešetří. Stoly se prohýbají pod studenými i teplými lahůdkami, evropskými i cizokrajnými, které ani nedokážete pojmenovat, a vy procházíte kolem a ochutnáváte. Tu se zdržíte déle, protože vám zachutnalo, onde jen uždibnete a jdete dál a tamhle talíř vrátíte, protože pokrm je dle vás nepoživatelný. Ale je tam dostatek míst, kde se přímo nacpete, jak vám zachutná. Hody lásky.

Všeho je stále dostatek, až už nemůžete dál jíst. První malá krize vztahu. Pak se vzchopíte, dáte si digestiv a pokračujete v hodování, protože lákadla stále působí. Jen už nejste tak lační. Zralá láska. Nakonec nepomáhá už vůbec nic, vy sedíte v koutě a poulíte oči na ty druhé, stále hodující. Sedmiletá krize. Už nevstáváte, jen občas natáhnete ruku a něco vložíte do úst. Zkonzumovaná láska. Ale žaludek už nedokáže potravu strávit a vy všechny ty dobroty nakonec vyzvrátíte. Rozvod. Tak to jsou nebezpečí štěstí, přílišného štěstí.

Na druhou stranu na tu hostinu dorazíte pozdě, téměř vše je zkonzumováno a až na pár opozdilců je sál prázdný, jen a stolech zbyly mísy se zbytky pokrmů a košíčky s okoralým, tuhým pečivem, kterým všichni pohrdli. Je vám to líto a tak chodíte kolem, lámete to staré pečivo a vytíráte jím zbytky z mís a okusujete už dávno obrané kosti. Nasytíte se, ale nepochutnáte si, o hodech nemůže být ani řeči. Na druhou stranu žaludek zůstane v klidu, nic nezvrátíte, ani digestiv nebudete potřebovat. To je bezpečí v neštěstí.

Píši to z pohledu muže, protože jsem stále ještě muž, i když plus quam perfektní, tedy předminulý. (Kdysi jsem bývával perfektní, ale kdysi.) To proto, že my muži býváme ve vztazích ti zbrklejší, méně prozíraví. Naopak ženy často propletou své tužby s možnou skutečností natolik, že ztratí přehled co je co a je na problém zaděláno. Výše řečené platí tedy pro oba gendry bez rozdílu a v knížce najdete příklady obou extrémů, ale i zlaté střední cesty, vhodné následování. Jenže není lepší si užívat hodování než se držet zpátky? Nejsem si jist.

Nakonec bych chtěl poděkovat svým vnučkám Nikolce a Tince Jurčákovým, jejichž nevyčerpatelný elán dospívajících slečen plný smíchu, štěbetání, dovádění, drobných nezbedností a příchylnosti mne stále udržuje ve střehu a v dobrém rozpoložení. Díky nim nemám na stařeckou mrzutost ani pomyšlení.

Mimochodem – máte už předchozí díl?

Vratislav Mlčoch

Brno, leden 2021

Vydalo Vydavatelství VRAM (www.vram.cz) v roce 2021 jako svou šestou publikaci.

© Vratislav Mlčoch 2021

ISBN 978-80-904416-8-2

Vratislav Mlčoch

BEZPEČNÉ NEŠTĚSTÍ

nebo

NEBEZPEČNÉ ŠTĚSTÍ ?

aneb

Sudbě navzdory

první tucet partnerských povzdechů a pousmání

Dilema: Bezpečné neštěstí nebo nebezpečné štěstí?

Tak tohle dilema jsem řešila v šestnácti a nakonec, ne úplně vlastní vinou, jsem zůstala u té první varianty. Ale vnější tlak včetně ekonomické situace byl takový, že mně vlastně, realisticky vzato, nic jiného nezbývalo. A pochopitelně, jak jinak, toho svého rozhodnutí dodnes lituji. Už dvacet let.

Přišla jsem do jiného stavu ještě před svými šestnáctými narozeninami. Přísně vedená a ctnostně vychovaná dcera z dobré rodiny, to ani jinak dopadnout nemohlo. Tajná láska k spolužákovi Františkovi nezůstala bez následků. Scházeli jsme se se souhlasem rodičů, protože já beznadějně plavala v matice a František byl třídní primus, kterému těch pár korun za mé kondice přišly vhod. Protože jsem do něj byla zaláskovaná až za ušima, moje matika byla pořád bídná, aspoň před tátou a ve škole, dokud František nepřišel s praktickou výukou matematické rovnice „jeden plus jedna rovná se…“ a bylo. Ta výuka probíhala u nás doma, oba jsme byli nezkušení a nepraktičtí a já navíc celá natěšená a nachystaná, až tak, že deflorace se mimovolně kryla s datem ovulace, takže to jinak než výsledkem „tři“ mohlo dopadnout jen zázrakem a zázrak se nekonal.

O kondice František brzy přišel, protože ta jeho matematická praktika vzápětí praskla a u nás doma vypukla živelná pohroma. Freatická explozivní sopečná erupce doprovázená prudkým výronem magmatu a lávovými proudy, následná vlna tsunami a zemětřesení desátého stupně doprovázené seismickými vlnami, tornádo čirou náhodou potloukající se okolo, to všechno byly maličkosti ve srovnání s tátovým řáděním když přišel na to, že já už nejsem panna. „Ale František mne miluje a chce si mne vzít,“ nebyl argument, který by převážil jeho řev nad „zprzněním mé dcery.“ „Ale já nejsem zhanobená, dnes je už jiná doba a takto to nikdo nebere,“ zkoušela jsem oponovat, načež živly propukly nanovo. Máma jen seděla u stolu, hlavu v dlaních a do děje nezasahovala. Nesnažila jsem se hledat u ní oporu, věděla jsem z dřívějška, že proti tátovi nikdy nevystoupí.

„Máš na měsíc zaracha,“ zařval táta nakonec, poručil mi svléknout se do spodního prádla a zamkl mne v podkrovní světničce bez kamen a tekoucí vody. Místo WC jsem měla kbelík přikrytý hadrem. Před zimou jsem se chránila zabalením do staré, kousavé deky, pod kterou jsem i spávala. Miska kaše třikrát denně. Hotový kriminál. Jenže panenství se mi ani takto nevrátilo.

O tom kraválu u nás mluvilo celé město, František chodíval pod moje okno a házel mi dovnitř kamínky obalené psaníčky, dokud se na zahrádce před domem neobjevil veliký, zlý hafan, jehož štěkot vždy zburcoval celou čtvrť. Dokonce přišli i Františkovi rodiče orodovat za nás a za naši lásku, ale táta je nepustil přes práh, řval na ně jakého spratka to vychovali a nakonec vystřelil z flinty, když jinak nechtěli odejít. Já nahoře brečela z okna, mlátila do zamčených dveří, vyhodila z okna všechno, co prošlo okenním rámem, ale vše marně. Jen se ten můj zarach prodloužil o další dva měsíce. Se školou byl konec, ale stejně by předčasně skočila kvůli mému těhotenství.

„Jak sis mohla někoho takového vzít a tak dlouho s ním žít?“ optala jsem se mámy, když emoce opadly. „Když mi tenkrát nic jiného nezbývalo,“ povzdechla máma do mých vlasů a pak se mi svěřila, že jako já měla velkou lásku, ale ten její od ní utekl a ji nechal samotnou s outěžkem a táta byl jediný, kdo si ji chtěl i tak vzít a skrýt tu hanbu. Zato ji po celá léta peskoval a všechno možné jí neustále vyčítal, hlavně mne, bastarda. „A po všech těch letech si netroufnu mu odporovat,“ zavzlykala nakonec. Bože, jak ti lidé tenkrát žili a jak to, že v některých ty diluviální předsudky přetrvaly dodnes! V mém tátovi!

Další kravál nastal když vyšlo najevo, že jsem v tom, ale já přes veškerý nátlak odmítla jít na potrat. Tak se aspoň klučina nesměl jmenovat po Františkovi, ale táta mu vybral jméno Ivan, které nikoho neasociovalo. Mezitím byl už František za horami a já posléze nastoupila do práce jako uklízečka v místním supermarketu, abych měla aspoň nějaké peníze. A ztvrdla doma, protože mi nic jiného vlastně nezbývalo. Zůstala jsem neprovdaná a své neštěstí jsem přetavila ve velkou lásku k mému Ivánkovi. Je a vždycky bude mé sluníčko, protože je celý po Františkovi.

Ivánek je vzpurná hlava a ani tátova vojenská výchova, kterou na něj ještě donedávna uplatňoval, ho nezlomila. Jako všechno, co výchovného vymyslel ten náš domácí kaprál, jak jsem tátovi začala říkat, je to na nic. Vojna už není povinná. Ale aspoň Ivánek není žádná fňukna a já ho všemožně podporuji. Byla tady u nás jeho dívka, moc pěkné děvče, protože Ivánek byl nemocný a nevycházel. Kaprál jí ale povolil jen dvacet minut. Vždyť říkám, kriminál. Tak byli u Ivánka v pokojíčku a já jim tam přinesla čaje. „Budu teď dvacet minut u sebe lomozit,“ řekla jsem jim, „to aby nikdo neslyšel, co tady děláte. Tak se nelekejte, je to pro vaše soukromí,“ mrkla jsem na ně a rychle vypadla. Ale kaprálovi to stejně došlo a její další návštěvy už nepovolil. Dívka je v nenávratnu a Ivánek se nemůže dočkat, až dokončí školu a začne vydělávat, aby odsud vypadl. A já vypadnu s ním, jak mi slíbil. Překážet mu v ničem nebudu, ale jen pomáhat. Konečně!

Možná jsem se měla tenkrát tátovi vzepřít a utéct jen ve spodním prádle vstříc svému nebezpečnému štěstí po boku Františka, ale tolik odvahy jsem v sobě přece jen nenašla. Tak se aspoň přičiním, aby Ivánek, až dodělá školu, měl pohodlný start do života a nemusel podstoupit to mé bezpečné neštěstí s kaprálem. Je opravdu po Františkovi a doma, v tomhle kriminále, určitě nezůstane, půjde za svým nebezpečným štěstím, jak tomu má být.

(Ač je to vlastně titulní povídka, tak jsem si ji nevymyslel, ale vzal ze života.)

Jak podojit hejla

Aby bylo jasno, podle mne je hejl důvěřivý klient, kterého si snadno získám a ze kterého ještě snadněji tyji. Nemusí to být žádný hlupák, měla jsem už několik klientů a klientek ověnčených akademickými tituly, kteří v zaměstnání byli váženi a kariérně hýčkáni, ale kteří mi baštili každé slovo a které jsem pořádně podojila. Baští všechny ty blbé kecy, babské žvásty, hovadiny věšené na nos a tak dále a podobně, jak se o mých informacích, opírajících se o široké empirické znalosti psychologie, něco z onkologie a příbuzných lékařských věd a o vysokou dávku empatie, kterou rovněž disponuji, vyjadřují mí protivníci, vždy se vyskytující v rodinném okruhu jednoho každého hejla. Ti protivníci, se kterými vždy svádím urputné boje ať přímé nebo zprostředkované přes hejla, nezřídka končící vyčerpáním hejlova bankovního konta. tedy mým vítězstvím.

Můj postup je prostý a pokaždé dosti podobný. Navážu kontakt s vhodnou osobou v čekárně lékařské ordinace. Je velmi snadné ji odhadnout podle toho, jak se tváří a jak se chová. Nemusí nic říkat, řeč těla bývá velmi výmluvná. Prohodíme pár vět, z mé strany přívětivých a povzbuzujících a navozujících zvědavost na další praktické informace o léčbě, které mám. Nepředstavujte si mne jako obstarožní čarodějnici v černém plášti s kocourem na rameni a drdolem protknutým hned řadou pletacích jehlic. Naopak, jsem mladá, moderní žena, atraktivní a elegantně oblečená a vybraně hovořící s řadou odborných termínů.

Takto navozený kontakt pak po několika dnech pokračuje nad kávou v příhodném podniku, hejl hovoří byv mnou vhodně povzbuzován a já pozorně naslouchám a pak si doma činívám podrobné poznámky. Ať říká cokoliv, nepřu se s ním či většinou s ní, ale naopak přitakávám a pak vlastními slovy v podstatě zopakuji, co mi bylo řečeno. K tomu dodávám vhodně upravené historky, dokládající pravdivost vyřčeného a nenápadně povzbuzující strach a obavy hejla, neboť je to její strach, co z ní (anebo něho) činí tvárnou hlínu v mých rukou, tedy rukou hrnčířčiných. Historky typu jedna paní to či ono nikoliv povídala, ale učinila, a to pak mělo takové a takové následky.

Co ze mne činí osobu důvěryhodnou, žádanou a žádoucí, jsou mé kontakty s říší duchů, se záhrobím, kterými se mezi řečí nenápadně pochlubím. Je-li tu nějaký osel, který právě začal výsměšně hýkat a řehtat se, ať nečte dál. Každý, úplně každý má nějakou zkušenost se záhrobím, s duchy. Nutkání dělat to či ono, podvědomé nabádající hlasy a další podobné jevy zažil úplně každý. Ale jen málokdo umí s těmito hlasy pracovat, sotvakdo si umí ducha přivolat, rozmlouvat s ním a hlavně mu rozumět. A přitom je to tak snadné, že to zvládne každý průměrně citlivý člověk. Stačí určitá dávka usebrání. Navíc málokdo o duších otevřeně hovoří a málokdo se přizná, že v jejich existenci věří. Já ano a nestydím se o nich mluvit. Opatrně, nesměle, vyhýbavě, ale hovořit. Hejl se po chvilce přidá a mám ho na vějičce.

Namluvím jí, že se kouknu na duchy, kteří ji obklopují a ona souhlasí. Vždy. „Vidím velkou, silnou osobnost, co k vám nikoho nechce pustit, protože nikomu nevěří a bojí se o vás,“ řeknu například ve vhodném prostředí, třeba u odděleného stolku další kavárny. „To bude dědeček, ten takový býval už za života,“ svěří se hejl. „Pak je tu drobná osoba, kolem poletující a povzbuzující vás,“ pokračuji snadnou replikou. „Ano, moje babička, hýčkající a chránící mne i před dědečkem,“ dojímá se hejl a já v duchu jásám. „Nebudu to mít snadné, budu muset získat jejich důvěru, aby mne k vám pustili,“ vítězím tím nejsnazším krokem a hejl přitaká.

„Moje služby nejsou levné, ale nebojte se, nemusíte nic platit dokud se nepřesvědčíte, že jsem vám užitečná,“ netlačím na pilu a dál se scházíme a já mimoděk sbírám další a další cenné informace. Po nějaké době se ocitne ruka v rukávě a já začnu inkasovat. Tisíce i desetitisíce za každé sezení, tisíce za obyčejný ovocný čaj doplněný o nějaké neškodné koření, aby jinak voněl a chutnal, a originálně zabalený, na který jsem soustředila veškerou svou duchovní energii, aby pomáhal. A začnu bojovat se svým protivníkem v hejlově rodině, kterému je má činnost proti mysli. Musím je důkladně rozeštvat, aby spolu přestali komunikovat a hejl mohl nerušeně platit. Na dlouho rozkmotřit. Protože bývám o krok napřed a protože se vystříhám vulgarit a podpásovek, pravidelně vítězím dokud si hejl neuvědomí, že už je bez úspor. Ale to je jeho problém.

Já totiž neposkytuji finanční poradenství, protože kdyby ano, první, co bych byla nucena udělat, by bylo důrazně varovat hejla před osobami jako jsem já. Ani neposkytuji poradenství co se týká záhrobí. Tam by to seriózně vzato dopadlo stejně. Záhrobí a duchové existují, o tom nepochybuji, ale jejich hlavním úkolem je chránit své žijící příbuzné před nejrůznějším nebezpečím, například právě přede mnou. Proto s duchy nekomunikuji, nemělo by to smysl, protože nic z toho, co by mi sdělili, by se mi nehodilo do krámu. Nejčastěji mne posílají do – pryč. Ale proč bych se měla vůbec s duchy bavit? Já sama nejlépe vím, co mám říkat, aby hejl platil jako mourovatý.

Velký pozor dávám, aby nic z toho, co hejlovi radím, ho nijak nepoškodilo s výjimkou financí. Mně dobrovolně platí smluvní ceny za konzultace a zboží, to je právně nenapadnutelné, a vše ostatní se děje pro jeho (její) dobro. Výslovně radívám, aby nezanedbal ani jednu zdravotní prohlídku, aby bral všechny předepsané léky a pokud mu nedělají dobře, aby konzultoval jiného lékaře. „Duchové nemají potřebné přístroje,“ trpělivě vysvětluji, „a tak je lepší nic nezanedbat. Ovšem jsou tu jisté podprahové jevy a změny, přístroji nezaznamenatelné, které často mají fatální následky, a na ty jsme tu my, strážní duchové. A strážní duchové mají jen jediný význam a cíl, chránit vás.“ To nelze zažalovat. Jediné, co riskuji, je pár po hubě od nějakého neurvalého příbuzného, ale toho mohu zažalovat zase já.

No není to dokonalá léčka na podojení hejlů? A nechytí se do ní každý druhý? Nechytili byste se i vy?

(Povídka se opírá hned o několik podobných případů ze života.)

Dopis z obou břehů řeky Styx

* - na dohled - *

Musím ti, lásko moje veliká, poděkovat za veškerou tvou péči, kterou mi věnuješ. Vím, že to nemáš se mnou lehké, vždyť už ani na běžné domácí práce nestačím a protože mne stále něco bolí a trápí, brblu a mrzoutím. Ale já nebrblu ani nemrzoutím na tvou péči, i když ti občas něco déle trvá a nejsi mi okamžitě k dispozici, protože máš ještě jiné úkoly a povinnosti, to rozhodně ne, já brblu a mrzoutím na to své nemožné tělo, které mi náhle a téměř bez varování vypovědělo poslušnost.

To mé tělo, které tak dlouho věrně sloužilo, do pozdního věku bylo pěkné a ve formě, přinášelo mi i lidem v okolí radost, potěšení a některým i rozkoše, tělo, co ještě nedávno běhalo do schodů a ze schodů tryskem, skákalo, dovádělo, cvičilo, jezdilo na dlouhé výlety na kole do lesů a dokonce se předvádělo na pódiích při fitness soutěžích, je nyní celé bolavé, zkroucené a dokonce i po bytě se belhá o berli, bez které neudělá ani krok. A ještě ke všemu, ta hanba a to ponížení, trpí inkontinencí. Ta hanba a to ponížení! A to se muselo stát mně!

Ale pořád ještě jsou chvíle, kdy mne život těší, kdy se s potěšením dívám na slunce v listoví, poslouchám štěbetání ptáků ve větvoví a dovádivý křik dětí ze sousedství, kdy mne těší slunce, co se mi opírá do zad, a větřík, co mi chladí rozpálené čelo. Pořád si s oblibou s tebou povídám, pořád se jednou, dvakrát týdně vydávám na pouť s chodítkem, o které se celou vahou opírám, do obchůdku za rohem, ne že by to bylo nutné, všechny ty věci mi jistě a s potěšením koupíš, ale já se aspoň na tu chvíli chci dostat mezi lidi. Ty lidi, co mne sami od sebe zdraví, za paní prodavačkou, co všechny nechá a pospíchá mne obsloužit, sama mi do tašky naskládá nákup, i tu placatku živé vody, kterou pak celý týden potajmu pocucávám, i když mne pak na oko hubuješ, že mi alkohol nedělá dobře.

Ach, sluníčko moje, kdyby to byl jen alkohol, co mi nedělá dobře! Mně už nedělá dobře všechno, celý tenhle život, všechno, co jím a co piji, i ta telka, na kterou od rána do večera čumím, přepínám kanály a hubuji, že se není nač koukat. Ale co by měli dávat pro člověka jako jsem já? Zpravodajství ze záhrobí? Ale ne, to jsem přehnal, pořád jsou tu věci, které mne těší, dokonce i v té telce. Třeba cestopisy, naučné pořady, filmy o přírodě…

Občas mi připadá, že už jsem na dohled od řeky Styx, na dohled od říše stínů, ale nebojím se, nelekám se. Už dávno jsem se smířil. Někdy se dokonce přistihnu, jako bych se těšil na druhý břeh.

* - na břehu - *

Já už ani tenhle dopis nemohu psát, tak to se mnou skončilo. Totální ležák, co ani ruku nezvedne, jen něco nesrozumitelně blábolí, huhlá. Tedy pokud jsem při smyslech, pokud do mne nenarvali další enormní dávku oblbováků, aby potlačili ty nesnesitelné bolesti, které mne stále sužují. A v těch krátkých chvílích jasného rozumu se modlím za brzkou a rychlou smrt, která by mne vysvobodila z tohoto útrpného života. Proč jen ti volové zakazují eutanasii? Jistě, jsou sebevraždy a vyžádané vraždy různě motivované a zavrženíhodné, ale u člověka jako jsem já? Nevratně a nezvratně nemocného, trpícího, po většinu času pod sedativy, neschopného pohybu?

Oč by bylo lepší rozloučit se důstojně se svými blízkými a pak dobrovolně a klidně odejít na onen svět, překročit řeku Styx a mít konečně klid, vysvobodit sebe i své blízké z tohoto nekonečného umírání, které nemá alternativu? Vysvobodit hlavně tebe, lásko moje. Vždyť sledovat dlouhé, bolestiplné umírání z bezprostřední blízkosti by dokázalo jen zcela okoralé srdce. Jasně že se na tebe nezlobím, že tvá židle vedle mého lůžka zůstala jednoho dne prázdná. Plně tě chápu a mám-li co odpouštět, už dávno je všechno odpuštěno. Naopak ti děkuji za všechnu poskytnutou péči, která mi byla velkou oporou, dokud to šlo.

Stojím na břehu řeky Styx a z druhé strany na mne mávají a volají a zvou mne k nim. A já je zdravím a těším se mezi ně, jen nenacházím nikoho, kdo by mi pomohl řeku překročit. Smůla!

* - druhý břeh - *

To je nádhera, to je krása! Konečně jsem venku z toho nekonečného utrpení, konečně jsem venku z toho nefunkčního těla, které mne tak dlouho věznilo a týralo, které už vůbec k ničemu nebylo. Cítím nekonečnou radost a vděčnost za smilovnou smrt, jen proč to muselo trvat tak dlouho? Ale to už není důležité, tady ani čas ani prostor nejsou limitující, tady je lidský duch úplně svobodný, volný, ničím nevázaný.

Tak třeba stačila pouhá myšlenka a jsem u tebe, lásko moje, cítím a vnímám tě celým svým vědomím, neboť jsem teď jen svoje vědomí, obklopuji tě a prostupuji tebou, vidím tě hned multidimenzionálně. Rozumím každé tvé emoci, každičkému hnutí tvé mysli, každé tvé myšlence. Nesmíš se trápit a vyčítat si tu radost, kterou teď pociťuješ, to není tvá radost nad mou smrtí, ale má a jen má radost z mého vysvobození a z toho, že jsem zase konečně u tebe, u své lásky. Je to jen a jen můj pocit štěstí a díků za volnost a úlevu, kterou mi má smrt přinesla.

Budu teď stále při tobě, budu ti pomáhat a radit ti, tedy pokud si budu vědět rady. Jen se budeme muset naučit vzájemné komunikaci, protože to nejsou slova, kterými se můžeme domlouvat, ale emoce, které si pak tvá mysl automaticky převede do slov a vět. Nemusíš nic dělat a nikoho kontaktovat, stačí jen vhodně naladit svou mysl a soustředit se. Usebrání je odborný výraz pro tuto modlitbu svého druhu. To lze kdekoliv a kdykoliv, stačí jen na mne pomyslet a pozorně vnímat a já budu u tebe a s tebou. A neboj se, nebudu indiskrétní, u jistých věcí být nechci a ani nebudu, vždyť stačí pomyslet a jsem pryč. Budu tě provázet po celý zbytek tvého života a pomohu ti také překročit řeku Styx a zapojit se do zdejšího života. Bude se ti tu líbit.

Nedokážeš si představit, kdo všechno tu na mne čekal a jak mne přivítali! Dokonce i mí praprarodiče, kteří zemřeli před mým narozením! Té radosti ze shledání! Těch vzpomínek i na má batolecí léta! Jak krásně mi s nimi je a jak si to užíváme! A nakonec, až jakákoliv má další existence pozbude jakýkoliv další smysl, vznesu se do výšky a rozplynu se ve slunečních paprscích. Dovedeš si představit krásnější konec? Já ne. Ale neboj se, tebe nikdy neopustím, lásko má největší.

Řeka Styx nás nerozdělila, ale opět spojila, i když ty dál zůstáváš na druhém břehu. Konečně po té dlouhé bolesti, která nás od sebe odlučovala, po tom pekelném umírání jsme zase spolu!

(Tak nějak těmto věcem rozumím já a jsem už hodně blízko, abych mohl nakouknout.)

Vždy vítězící, vždy vítězná

Ti dva byli jako zjevení. Šli pomalu proti mně, něžně zavěšeni do sebe a on jí nesl nějaký balíček zabalený v růžovém, kytičkovaném papíře a převázaný stužkou. Musel být pro ni, mužům se balíčky nebalí do takového papíru. Cosi si povídali, tiše a důvěrně, hlavy nakloněné k sobě a oba se přitom usmívali. Na sebe a nejen na sebe, to jejich štěstí a ty jejich úsměvy prozařovaly celé náměstí. Zůstala jsem stát a zapomněla, že kamsi pospíchám a že mne cosi důležitého čeká. Ustoupila jsem stranou do stínu domů a nespustila z nich ani na okamžik oči. Nevšímali si mě, nevšímali si nikoho kolem, uvědomovali si jen sami sebe.

Když mne minuli, otočila jsem se a pomalu je následovala. Byla jsem jimi přímo fascinována, uhranuta. Nevzpomínám si, že jsem kdykoliv předtím viděla tak šťastný pár, vyzařující tolik lásky a spokojenosti. Neslyšela jsem, co si povídají, a nezajímalo mne to. Jejich slova nebyla důležitá, důležitý byl cit v těch slovech, gestech, chůzi a důvěrnosti. Šli jako by se objímali. Záviděla jsem jim. Ano, prostě jsem jim záviděla. Kdyby na mne někdo takto promlouval, kdyby se mnou byl někdo takto důvěrný, kdyby byl někdo do mne takto zamilovaný! Ach, Bože, kéž by!

Pomalu došli na tramvajovou zastávku a posadili se na lavičku. Jejich hovor ustal, protože tam čekalo ještě pár lidí, neustala ale jejich důvěrnost a něha. Seděli těsně vedle sebe, dotýkali se rameny, boky a nohama a jejich ruce se propletly. Prošla jsem několikrát kolem nich jako netrpělivá cestující, ale oni se neznepokojovali, klidně seděli dál a dál se usmívali. Když přijela tramvaj úplně jiné linky než jakou jsem jezdívala já, nastoupila jsem za nimi a postavila se opodál. Celou tu dobu jsem je kradmo sledovala, celou tu dobu si mne nevšímali, zahleděni jeden do druhého.

Vůbec jsem netušila, kam jedeme. Tuhle část města jsem neznala a ani netoužila znát, úzké ulice s malými, zašlými domky, dříve zřejmě chudinské předměstí. Ale to mi bylo jedno. Stále jsem sledovala ty dva, nespouštěla z nich oči jako bych se bála, že by se mi jinak rozplynuli jako nějaký sen. Seděli na dvousedadle přitisknuti k sobě, ona svou hlavu opřenou o jeho rameno a on natočen k ní, jako by ten lehounký polibek do vlasů, který jí vtiskl když usedali, stále přetrvával. Nehovořili spolu, ale o to víc se k sobě tulili. Něha, láska a souznění z nich přímo čišelo. Když pak vystupovali, vystoupila jsem spolu s nimi a sledovala je až k jejich domku. Byl malý, zašlý a nevzhledný, protože nutně potřeboval novou omítku, nový nátěr oken a dveří a postarat se o maličkou předzahrádku, kde už zřejmě nikdo celá léta nekopl do země.

Vešli dovnitř jakoby nevnímali tu chudobu okolí i svou, svorně se milující pár všemu navzdory. Co jim záleželo na omšelé omítce, na oprýskaných nátěrech oken a dveří, na zaplevelené předzahrádce. To byly chudinské kulisy pro jejich velkou lásku, která vynikala o to víc, čím bylo prostředí ubožejší. Ale svým způsobem do toho prostředí zapadali. I když oba byli čistí a upravení, nedalo se očekávat, že budou ve svém věku pečovat o dům a předzahrádku. Taková péče byla zjevně nad jejich síly. Jim stačilo, že oni sami jsou ještě v pořádku, že jejich oblečení není šupácké ale čisté a moderní, že mají upravené své bílé vlasy a jejich pleť není stářím poničena natolik, jak by mohla být.

Teprve teď jsem procitla, otočila se a pomalu šla nazpět. Nemělo smysl dál okounět a sledovat, co jsem již poznala. Jedno mi ale bylo jasné. Pokud něco opravdu chci, tak zestárnout v blízkosti milovaného a milujícího muže, který by mi pomohl zdolat všechny těžkosti a rány osudu a setrval se mnou do našeho pozdního stáří. Muže, na kterého se budu moci vždy spolehnout a opřít se o něj, když mi dojdou síly. Muže, jehož chyby mi nebudou překážet v mé lásce k němu podobně jako mé nedostatky nebudou vadit jemu. Muže, vedle něhož mé osamění poté, co naše děti nás opustí při své cestě za živobytím, nebude trudné. Muže mého celého života, celé mé veliké lásky.

Když jsem došla domů, nehartusila jsem jako obyčejně, ale sedla jsem si na pohovku vedle mámy, která sledovala jakýsi přeslazený nekonečný seriál jako vždy od doby, co od nás táta odešel. Nesměle jsem se k ní přitulila, což už léta nebylo zvykem, pak jsem z tašky vytáhla veliký sáček bramborových lupínků, které jsem cestou koupila a které máma tak ráda chroustala zatímco já v duchu lomila rukama a počítala kalorie, roztrhla jej, položila mámě na klín, pak si nabrala hrst a začala je s gustem pojídat.

To bylo něco nevídaného a neslýchaného od doby, co jsem huba kvůli tomu studenému, odtažitému krasavci Markovi, kterému jsem nestála za pohled, protože jsem podle něj byla tlustá. Kvůli kterému jsem poslední dobou tak nerozumně hubla, až jsem skončila v nemocnici na kapačkách, což mámu skoro zlomilo. Ucítila jsem, jak se napjaté mámino tělo, které očekávalo nějakou strašnou pohromu, pomalu uvolnilo. Začala rovněž chroupat lupínky. Přitulila jsem se ještě úžeji. „Promiň, mami,“ skoro jsem šeptala, takže mne přes televizi téměř nemohlo být slyšet, „byla jsem hloupá a ty jsi měla pravdu. Moc tě miluji,“ a máma úplně roztála, přitiskla mne k sobě a zlíbala.

Doufala jsem ještě, že někde tam venku na mne čeká Vojtíšek číslo dvě, Vojtíšek, který mne miloval takovou, jaká jsem byla a bezpodmínečně, a kterého jsem kvůli Markovi hloupě odkopla. Vojtíšek, který mne zase bude nadevšechno milovat tlustou i hubenou, štíhlou i těhotenstvím bachratou, mladou i starou, hloupou i moudrou, protože když nebude, nebude to ten pravý Vojtíšek a já ho budu muset hledat dál.

A s námi tu bude žít moje máma, která mne miluje jako já miluji ji a budu milovat své děti a bude mi s nimi pomáhat a my všichni dohromady vytvoříme jednu velkou, soudržnou rodinu, ve které spolu s Vojtíškem zestárneme jako ti dva v tom ošuntělém domečku, ale šťastní a milující se navzájem. „Promiň, mami,“ zašeptala jsem nanovo se slzami v očích, „ale od teď už bude všechno jiné.“

A také bylo.

(Kdo si troufne tvrdit, že to není zcela bezvýhradně ze života?)

Peníze vládnou těm,

kteří to s nimi neumí. Ti druzí naopak vládnou penězům.

Pak jsou zde ti, kteří buďto mají tak málo peněz nebo naopak tak moc, že se o ně vůbec nestarají. Ale ti i ti jsou statisticky nevýznamná menšina.

Lidé, kteří to s penězi neumí, mají z nich strach. Lépe řečeno mají strach, co by dělali, kdyby o své peníze přišli. Proto nikomu nevěří, škudlí, střádají a nastřádané neukládají do bank, ale do štrozoku, kde jich není nikdy dost. Takto dokáží leckdy nastřádat úctyhodnou sumičku, kterou zkazí život nejprve sobě, protože kromě škudlení nic jiného nepoznají, a po smrti svým příbuzným, kteří se o dědictví do krve pohádají a léta spolu nepromluví.

Peníze ovšem nejsou žádný fenomén. Je to nástroj jako každý jiný a vhodným nástrojem můžeme buďto zbudovat chrám Páně, nebo jej naopak rozbořit. To ani to není samozřejmě dílem toho nástroje, nýbrž toho, kdo se tím nástrojem ohání. Nástroj konec konců nemá do svého díla co mluvit. Tolik na úvod trocha finanční teorie a teď praxe.

Když táta zemřel, zanechal po sobě milionové dědictví. Táta to s penězi uměl natolik, že my, jeho holky, tedy máma, ségra a já, jsme se o peníze nikdy nemusely starat. Prostě jsme tátovi řekly a prašule byly. Hotovo.

Táta neměl peníze jen po bankách, ale také v nemovitostech a podnicích, které mu pravidelně vynášely tolik, že do bank spíše ukládal než z nich vybíral. Vybíral pouze tehdy, když chtěl peníze investovat do dalšího výnosného projektu. Táta to s penězi uměl natolik, že mu vynášely i když se o ně dennodenně nestaral, i když si s námi užíval života. Dovolené v Karibiku, cesty kolem světa, nákupy v Paříži či v Londýně nebo New Yorku a tak dále a podobně. Dosaďte si svá vlastní přání a nejspíše jsme je již zrealizovali.

Protože jsme v době jeho smrti byly všechny již plnoleté, rozdělil táta dědictví na tři stejné části. Kromě krásně kulaté sumičky pro každou z nás odkázal mámě nemovitosti a nám se ségrou zase podniky a také po malé nemovitosti, abychom měly kde bydlet. Vymakal to tak, že se proti tomu nedalo protestovat. Problém nastal teprve po jeho smrti a ne jeho vinou. Táta si totiž neuvědomil, že ani máma, ani ségra to s penězi neumí a nedokáží se o ně postarat.

První se z dědictví podělala ségra. Starší než já a budoucí paní doktorka se těch peněz a té odpovědnosti polekala. „Co s tím mám dělat? Co když udělám nějakou chybu a peníze pozbudu? Co pak se mnou bude?“ dumala a trápila se. Pak ji napadlo Šalamounské řešení. „Svěříme obě, ségra i já, peníze i podniky mámě a ta nám je nejlíp ohlídá. A když budeme potřebovat, řekneme si jako jsme si říkaly tátovi a bude.“ S tím nápadem zašla za mnou a já se s ní nepřela, nemělo to cenu, ale kývla jsem a začala přemýšlet o sobě a o svém dědictví.

Když ségra došla za mámou, ta už byla ze svého dědictví podělaná až za ušima. Nevěřila nikomu a ničemu, ale nejméně sobě samé. Peníze nenechala v bance, kde byly výhodně, leč opatrně a konzervativně uložené v cenných papírech a na dlouhodobých účtech, aby nesly zajímavé výnosy a úroky, protože táta nebyl žádný divous, ale konzervativní finančník, ale nechala si je vyplatit v hotovosti, i když se ztrátou, a nacpala je doma do štrozoku. „Přece nenechám tolik peněz v bance, ještě o ně přijdu,“ vydumala leč zapomněla na inflaci, úroky a výnosy. Ale štrozok jí připadal jako nejjistější finanční úložiště.

Ségřin nápad jí přišel jako dar z nebes. „Když bude ve štrozoku víc peněz, budou tam jistější,“ napadlo ji a se ségřiným dědictvím udělala totéž jako se svým. Jeden ze ségřiných podniků, ten větší, prodala a prachy nacpala k těm předešlým, a ten druhý nechala zajít a úbytě. Přitom nesl tolik, že by oběma stačil na živobytí. Dokonce i svou nemovitost, ve které měla sama bydlet, svěřila ségra mámě a raději bydlela u ní v malé komůrce. Milionářka z chatrče! Nemovitost byla sice pronajatá, ale peníze z pronájmu si nechala máma sama sobě posílat a cpala je do štrozoku. Štrozoky nejsou nikdy dost plné, ty jsou prakticky bezedné. Když se takto sofistikovaně máma postarala o ségřino a svoje dědictví, zamnula si ruce a na ten štrozok si sedla, aby jej posichrovala. Možná si ale představovala, že takto vysedí další prachy. Nemovitosti aspoň neprodala, ale nechávala ležet ladem, i když mohly také nést zajímavé peníze.

Já mámě nesvěřila nic, ani floka. „To mám čekat třicet, čtyřicet let než máma umře, abych se dostala ke svým penězům? Zač bude ten můj život stát?“ přemýšlela jsem ještě než jsem se dozvěděla, jak máma naložila s dědictvími. Pak už byla má volba jasná a i když obě dvě, máma i ségra do mne stále klavírovaly, ať dám dědictví mámě, já nepovolila. „Já se dokáži o své dědictví nejlépe postarat sama,“ rozhodla jsem a bylo. Na podstatu jsem nesahala, výnosy byly tak velké, že jsem si mohla užívat co hrdlo ráčilo. To bylo ovšem trnem v oku hlavně ségře.

Ta totiž, studentka vysoké školy před promocí, dostávala od mámy tak málo a s takovými obstrukcemi, že si zoufala. Mámě se nechtělo nic ze štrozoku vyndávat a výnosy měla prakticky na nule, tak jí nic nedávala nebo jen na to nejnutnější. Hladovějící milionářka! Nakonec ségra, milionářka s obrovským jměním, chodila po Praze v teplácích, sice v těch lepších, s lampasy, ale v teplácích. Což o to, slušelo jí to, protože má pěkný zadek a stehna, ale TEPLÁKY? PRO MILIONÁŘKU? No hanba hanboucí! Kdyby se aspoň zmohla na legíny! Jenže i ty byly nad její finanční možnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bezpečné neštěstí nebo nebezpečné štěstí?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.