ODEON

NO ET MOI

Copyright © 2007 by Éditions Jean-Claude Lattès

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2011

ISBN 978-80-207-2002-3

Ioně a Arthurovi

Už jsem vám to řekla,

dívala jsem se na moře, schovávala se ve skalách

a pozorovala moře.

J. M. G. Le Clézio: Lullaby

(Překlad Lucie Mensdorff-Pouilly)

1

„Slečno Bertignaková, v seznamu referátů nevidím vaše jméno.“

Pan Marin, zapřený o katedru, si mě zdálky měří, tázavě zvedá obočí. Zapomněla jsem na jeho radar dalekého dosahu. Doufala jsem, že mi to projde, ale je to in flagranti. Upírá se na mě pětadvacet párů očí a čeká co já na to. Mozkovna se zadrhla. Axelle Vernouxová a Léa Germainová se tiše hihňají do dlaní, na zápěstích jim potěšeně cinká aspoň deset náramků. Moct se tak zabořit sto kilometrů pod zem, někam k litosféře, dost by mi to bodlo. Mám hrůzu z referátů, hrůzu, když mám promluvit před třídou, pod nohama se mi rozevřela seizmická trhlina, ale nic se nepohne, nic se nebortí, nejradši bych omdlela, tady v tu ránu, jako by do mě uhodil blesk, a jak jsem malá, padla bych na zem, conversky do véčka, ruce rozpažené, pan Marin by křídou na tabuli napsal: Zde leží Lou Bertignaková, premiantka třídy, asociální a němá.

„Zrovna jsem se chtěla zapsat.“

„Výborně. A jaké téma jste si zvolila?“

„Bezdomovci.“

„To je poněkud povšechné, můžete to upřesnit?“

Lucas se na mě usmívá. Má hrozně velké oči, mohla bych se v nich utopit a zmizet, anebo počkat, až to ticho pohltí Marina a s ním celou třídu, mohla bych popadnout svůj batoh Eastpack a beze slova odkráčet, jak to dokáže Lucas, mohla bych se omluvit a přiznat, že žádnou, ani sebemenší představu nemám, že jsem to plácla jen tak, že o tom popřemýšlím, a pak bych za panem Marinem po vyučování zašla a řekla mu, že nemůžu, že vystoupit před celou třídou je prostě nad moje síly, je mi líto, bude-li třeba, přinesu potvrzení od doktora, patologická nezpůsobilost k referátům všeho druhu, dole s razítkem a tak, byla bych osvobozená. Jenomže Lucas ze mě nespouští oči a mně je jasné, že věří, že z toho vyjdu se ctí, fandí mi, říká si, že holka jako já se přece nemůže zesměšnit před třicítkou spolužáků, svírá ruku v pěst, nechybí moc a mával by s ní nad hlavou jako fotbaloví fanoušci, když povzbuzují hráče, ale najednou dolehne ticho, je tu jak v kostele.

„Mám v úmyslu vylíčit osud jedné mladé bezdomovkyně, její život... vlastně... její příběh. Tedy zkrátka... jak se ocitla na ulici.“

Lavicemi to zašumí, ozve se šepot.

„Znamenitě. To je pěkné téma. Počet žen bez domova každoročně narůstá, obzvláště těch mladých. Z jakých podkladů hodláte čerpat, slečno Bertignaková?“

Nemám co ztratit. Anebo tolik, že se to nedá spočítat na prstech jedné ruky, dokonce ani deseti, a to už je velké nekonečno.

„Ze... ze svědectví. Udělám interview s jednou mladou bezdomovkyní. Včera jsem byla za ní, souhlasila.“

Ticho ve třídě by se dalo krájet.

Pan Marin si na růžový lísteček poznamená moje jméno, téma mé práce, píši si vás na desátého prosince, budete tak mít dost času sehnat si další informace, připomene pár všeobecných pravidel, ne delší než na hodinu, poukázat na sociálně ekonomické souvislosti, uvést příklady, jeho hlas se vytrácí, Lucasova pěst povolila, mám průsvitná křídla, vznáším se nad lavicemi, zavírám oči, jsem malinkatá, neviditelná částečka prachu, lehounká jako dech. Zadrnčí zvonek. Pan Marin nám dovolí jít ven, sklidím si věci, hodím přes sebe bundu, vtom si mě zavolá.

„Slečno Bertignaková, rád bych vám řekl pár slov.“

Přestávka je v háji. Už jsem měla tu čest, pár slov v jeho osobní číselné soustavě vydá za tisíce. Ostatní otálejí s odchodem, zvědavost jim nedá. Já čekám a koukám do země, mám rozvázanou tkaničku, normálka. Jak je možné, že s IQ 160 si nedokážu zavázat ani jednu podělanou tkaničku?

„Dávejte na sebe při tom vašem interview pozor. Nescházejte se s žádnými nekalými individui, možná byste měla požádat matku nebo otce, aby šli s vámi.“

„Nemusíte se bát. Všechno je zorganizované.“

Matka už roky nevychází z bytu a otec tajně brečí v koupelně. Přesně tak jsem mu měla odpovědět.

Jedním definitivním tahem by mě pan Marin ze seznamu vyškrtnul.

2

Na nádraží Gare d’Austerlitz chodím často, vždycky v úterý nebo v pátek, když mi škola končí dřív. Chodím se tam dívat na odjíždějící vlaky kvůli emocím, pozorovat lidské emoce, to je něco pro mě, proto taky v televizi nikdy nepropásnu žádný fotbalový zápas, zbožňuju, když se po gólu objímají, utíkají a mávají, poplácávají se navzájem, a pak taky Chcete být milionářem?, to člověk musí vidět, ty holky, když odpovědí správně, zaboří tvář do dlaní, zakloní se a ječí a tak, a z očí se jim koulejí slzy. Na nádraží je to něco jiného, emoce se vyčtou z pohledů, posunků, gest, rozcházejí se tu milenci, odjíždějí babičky, dámy v dlouhých kabátech tu zanechávají muže se zvednutými límci, anebo naopak, pozoruju ty lidi, jak odjíždějí, nevím kam, ani proč, ani na jak dlouho, loučí se přes okénko, jen jakoby zamávají anebo se snaží křičet, ale není nic slyšet. Když se poštěstí, člověk je svědkem opravdického loučení, myslím tím, když je jasně poznat, že to je na hodně dlouho anebo že to bude připadat jako věčnost (což vyjde nastejno), takové emoce jsou pak strašně silné, je to, jako by vzduch zhoustl, jako by tu byli jenom oni sami a kolem nikdo. To samé je u přijíždějících vlaků, stoupnu si na začátek nástupiště, pozoruju lidi, jak neklidně čekají, v obličeji napětí, oči pátrají a najednou se jim po tváři rozlije úsměv, zvednou ruku, mávají a jdou si vstříc, objímají se, to mám ze všeho nejradši, tyhle výbuchy emocí.

Zkrátka a dobře, proto jsem byla na nádraží Gare d’Austerlitz. Čekala jsem, až přijede vlak TER v 16.44 hodin ze směru Clermont-Ferrand, to je můj oblíbený, protože jím jezdí nejrůznější lidé, mladí, staří, vyfiknutí, tlustí, hubení, všelijak divně vymódění a tak. Najednou cítím, jak mi někdo klepe na rameno, chvilku mi to nedocházelo, protože jsem byla opravdu zabraná, což znamená, že by mi klidně mohl šlápnout na nohu mamut, a já si toho nevšimnu. Otočila jsem se.

„Nemáš cígo?“

Měla na sobě špinavé khaki kalhoty, starou, na loktech děravou bundu, šálu z Benettonu, stejnou, jakou má máma schovanou na dně skříně na památku, když byla mladá.

„Nemám, promiňte, já nekouřím. Ale mám mentolovou žvejku, jestli chcete.“

Ušklíbla se, ale ruku natáhla, dala jsem jí balíček, strčila si ho do batohu.

„Ahoj, menuju se No. A ty?“

„No?“

„Jo.“

„Já jsem Lou... Lou Bertignaková.“ (Většinou to zapůsobí, protože si lidi myslí, že jsem příbuzná toho zpěváka, možná dokonce jeho dcera, jednou, když jsem byla na základce, jsem je při tom nechala, jenomže pak, když jsem měla říct něco víc, sehnat autogramy a tak, celé se to zašmodrchalo a já musela s pravdou ven.)

Nevypadá, že by to na ni udělalo dojem. Asi to není její oblíbená muzika, řekla jsem si. Zamířila k nějakému chlápkovi, který stál pár kroků od nás a četl noviny. Obrátil oči v sloup a s povzdechem vytáhl ze svého balíčku jednu cigaretu, popadla ji, ani se na něho nepodívala, a vrátila se ke mně.

„Už sem tě párkrát zahlídla. Co tu děláš?“

„Chodím se koukat na lidi.“

„Aha. A tam, kde bydlíš, žádný lidi nejsou?“

„Jsou. Ale to je něco jinýho.“

„Kolik ti je?“

„Třináct.“

„Neměla bys dvě tři eura, od včerejška večer sem nejedla.“

Prohledala jsem kapsu džín, zbylo mi pár drobných, dala jsem jí všechno, ani jsem nekoukla kolik. Ona si to spočetla, než zavřela dlaň.

„Do kerý třídy chodíš?“

„Do prváku.“

„Nejseš na to trochu malá?“

„No... jsem dva roky napřed.“

„Jak je to možný?“

„Přeskočila jsem dva ročníky.“

„To sem pochopila, ale jak se to dělá, Lou, přeskakovat třídy?“

Připadalo mi, že se mnou mluví nějak divně, a říkala jsem si, jestli si ze mě nedělá šoufky, ale tvářila se docela vážně a zároveň dost otráveně.

„Nevím. Naučila jsem se číst už ve školce, takže jsem šla rovnou do druhý, a pak jsem přeskočila šesták. Vlastně jsem se tak nudila, že jsem si namotávala vlasy na prst a pak je celý den vymotávala, až jsem za pár týdnů měla na hlavě díru. Když už jsem měla tři, přešla jsem do jiný třídy.“

Taky bych se jí ráda na něco zeptala, ale netroufla jsem si, pokuřovala tu svou cigaretu, prohlížela si mě od hlavy k patě a zas obráceně, jako by pásla po něčem, co bych jí mohla dát. Nastalo ticho (mezi námi dvěma, protože jinak z amplionu burácel syntetický hlas, až to rvalo uši), takže mi pak připadlo, že bych měla dodat, že teď už je to lepší.

„Co je lepší, s těma vlasama, nebo nudou?“

„No... s obojím.“

Zasmála se. A tak jsem si všimla, že jí chybí jeden zub, na správnou odpověď jsem nepotřebovala ani vteřinku: nemá třenový zub.

Odjakživa, ať jsem byla kdekoliv, jsem si připadala mimo, mimo scénu, mimo téma, jakoby někde vedle, jako bych zvuky a slova, co ostatní nevnímali, slyšela jenom já sama, a naopak jsem byla hluchá ke slovům, která oni evidentně slyšeli, jako bych byla mimo záběr, za nějakou obrovskou neviditelnou skleněnou stěnou.

Jenomže včera jsem tam byla, přímo s ní, a vím jistě, že bychom kolem sebe mohly nakreslit kruh, kruh, do kterého bych patřila i já, kruh, který by obklopoval nás dvě a na pár minut nás chránil před okolním světem.

Nemohla jsem se zdržet, otec na mě čekal, nevěděla jsem jak se s ní rozloučit, jestli ji mám oslovit paní nebo slečno, anebo jestli jí mám říkat No, když už jsem znala její jméno. Vyřešila jsem to prostě tak, že jsem prohodila tak nashle, řekla jsem si, že není z těch, co by si potrpěli na slušné chování a na všechna ta společenská pravidla, věci, co se mají dodržovat a tak. Ohlédla jsem se za ní a zamávala jí, stála tam a dívala se, jak jdu pryč, bylo mi z toho úzko, stačilo totiž vidět ten její pohled, tu prázdnotu v něm, a došlo mi, že nemá, na koho by čekala, žádný domov, žádný počítač a možná že vůbec nemá kam jít.

Večer jsem se při večeři zeptala matky, jak se může stát, že se takové mladé holky ocitnou na ulici. S povzdechem mi odpověděla, že život už je takový: nespravedlivý. Protentokrát jsem se s tím spokojila, i když už dávno vím, že první odpověď je často jen úhybným manévrem.

Znovu jsem měla před očima tu její bledou tvář, oči rozšířené hladem, barvu vlasů, tu její růžovou šálu, představovala jsem si, že pod vrstvou tří bund skrývá nějaké tajemství, tajemství, které ji bodá u srdce jako trn, tajemství, které nikdy nikomu neřekla. Najednou jsem si přála být jí nablízku. Být s ní. Ležela jsem v posteli a litovala, že jsem se jí nezeptala, kolik jí je, trápilo mě to. Vypadala tak mladě.

Zároveň jsem měla dojem, že doopravdy zná život, anebo spíš že o životě ví něco, z čeho jde hrůza.

3

Lucas se posadil do poslední lavice na svoje místo. Já ho z toho svého vidím z profilu, jeho výraz rváče. Jeho rozepnutou košili, až moc široké džíny a nohy naboso v teniskách. Rozvaluje se na židli, ruce křížem, v pozorovatelské pozici, jako někdo, kdo se tu vynořil čistě náhodou, kvůli přehozené výhybce anebo nějakým úředním omylem. Jeho batoh, opřený o nohu stolu, vypadá prázdný. Potajmu ho pozoruju, pamatuju si ho z prvního školního dne.

Nikoho jsem neznala, byla jsem ustrašená. Sedla jsem si dozadu, pan Marin rozdával dotazníky, Lucas se na mě otočil a usmál se. Tentokrát byly formuláře zelené. Každý rok mají jinou barvu, ale kolonky jsou pořád stejné, jméno, příjmení, povolání rodičů a ještě spousta dalších věcí, do kterých nikomu nic není. Lucas neměl propisku, jednu jsem mu půjčila, natáhla jsem se přes prostřední uličku, jak to jenom šlo.

„Vidím, pane Mullere, že začínáte školní rok v nejlepší formě. Nechal jste si pomůcky na pláži?“

Lucas neodpověděl. Mrkl na mě, bála jsem se za něho. Ale pan Marin začal rozdávat rozvrh. Na svém dotazníku jsem došla ke kolonce „sourozenci“, slovy jsem napsala nula.

To, že se dá vyjádřit absence nějaké kvantity číslicí, není samo o sobě tak samozřejmé. Četla jsem to ve své Vědecké encyklopedii. Absence nějakého objektu nebo subjektu se vyjádří nejlépe výrazem „není“ (anebo „už není“). Číslice jsou abstraktní a nula nevystihne ani tu absenci, ani ten žal.

Zvedla jsem hlavu a všimla si, že Lucas na mě zírá, protože jsem levák a při psaní mám přetočené zápěstí, každý vždycky žasne, jak si někdo může při držení propisky takhle komplikovat život. Sledoval mě, jako by si kladl otázku, kam až může taková prkotina zajít. Pan Marin udělal docházku a zahájil první hodinu. V tom soustředěném tichu mě napadlo, že Lucas Muller je přesně ten typ, co se života nebojí. Dál se rozvaloval v lavici a žádné poznámky si nepsal.

Dneska znám ve třídě všechny jménem i příjmením, znám návyky každého, kamarády i rivaly, jak se směje Léa Germainová a jak šušká Axelle, znám Lucasovy dlouhatánské nohy čouhající do uličky, Lucillinu třpytivou aktovku, Corinnin dlouhý cop, Gauthierovy brýle. Na fotce, kterou nám udělali pár dnů po zahájení školního roku, jsem vepředu, tam, kam se usazují ti nejmenší. Nade mnou, úplně nahoře, ční zamračený Lucas. Když připustíme, že dvěma body lze vést jedinou přímku, jednoho dne takovou narýsuju, od něho k sobě anebo od sebe k němu.

4

No sedí na zemi, opřená o sloup, k nohám si položila prázdnou konzervu od tuňáka, do které spadlo pár mincí. Ani jsem se nepodívala na informační tabuli, jak jedou vlaky, rovnou jsem zamířila k nástupištím, na stejné místo, kde mě oslovila, jdu k ní rozhodným krokem, blížím se a najednou dostanu strach, že si na mě nevzpomene.

„Ahoj.“

„A hele, Lou Bertignaková.“

Řekla to přezíravým tónem, takovým, jakým se ve skečích anebo reklamách napodobují nafoukanci. Málem jsem o krok couvla, ale dost dlouho jsem se chystala a nechtěla jsem to vzdát.

„Napadlo mě, že bysme mohly zajít na kakao... nebo na něco jinýho... Kdybys chtěla. Zvu tě.“

Rázem vyskočí, popadne svou plátěnou tašku, zamumlá, že tam nemůže všechno nechat, bradou ukáže na kufřík na kolečkách a dva igelitové pytle plné k prasknutí, popadnu je a jí nechám kufřík, za zády zaslechnu dík, její hlas mi už nepřipadá tak sebejistý jako předtím. Jsem pyšná, že jsem to udělala, že jsem do toho šla, a přesto jsem polomrtvá strachy, když si představím, že s ní budu sedět tváří v tvář. U přepážek míjíme nějakého chlapa v dlouhém tmavém kabátu, kývne na ni, otočím se, vidím, že mu odpovídá stejným způsobem, nepatrně pohodí hlavou a mně na vysvětlenou sdělí, že na nádražích je spousta poldů. Netroufám se jí dál ptát, koukám kolem, jestli nezahlídnu dalšího, ale nic nevidím, tuším, že člověk musí mít asi dost cvik, aby je poznal. Když se chystám vejít do kavárny nedaleko tabule s jízdními řády, chytne mě za rameno. Tam nemůže, tam už je profláklá. Radši někam mimo. Jdeme kolem stánku s novinami, odběhne pozdravit ženu za kasou, z dálky si ji prohlédnu, má mohutné poprsí, nalíčené rty a ohnivě zrzavé vlasy, podá No jednu bounty a balíček sušenek, No se zas připojí ke mně. Přejdeme bulvár a vstoupíme do jednoho z těch bister se širokými okny, co se podobají jedno druhému jako vejce vejci, jen tak tak stihnu přečíst název nad stříškou. V Relais d’Auvergne jsou cítit párky a zelí, pátrám ve své vnitřní databázi, jaké kulinářské specialitě by mohla odpovídat tahle vůně, zelňačka, zelná nádivka, bruselské zelí, hlávkové, umíte pěstovat zelí, pořád musím nějak odbočovat, rozptyluje mě to, je to vyčerpávající, ale je to silnější než já.

Sedneme si, No stále schovává ruce pod stolem. Objednám kolu, ona si dá vodku. Číšník chviličku váhá, už už se jí chce zeptat na věk, ale ona se na něho zatváří neuvěřitelně drze, jako by chtěla říct, nechtěj mě nasrat, vole, tím jsem si jistá, vyčtete to jako z transparentu, a pak si všimne její roztrhané bundy, té, co nosí navrch, a jak je špinavá, řekne, tak jo, a udělá čelem vzad.

Kolikrát vidím, co se lidem odehrává v hlavě, je to jako taková stopovací hra, jako černá nit, jen si ji necháte prokluzovat mezi prsty, tenká nit, co vede k Pravdě světa, k té, co nebude nikdy zjevena. Jednou mi otec řekl, že ho z toho jímá děs, že se to nemá hrát, že člověk má umět sklopit oči a uchovat si dětský pohled. Jenže já je nedokážu zavřít, jsou otevřené doširoka, jen někdy si je zakryju rukama, abych neviděla.

Číšník zas přijde, postaví před nás dvě skleničky, No nedočkavě chňapne po té své. A tak vidím, jak má špinavé ruce, nehty okousané až do krve a na zápěstích škrábance. Zvedne se mi žaludek.

Pijeme jen tak, mlčky, přemýšlím, co bych řekla, ale nic mě nenapadá, koukám na ni, vypadá strašně ztrhaně, nejen proto, že má kruhy pod očima, ani že má umolousané vlasy svázané starou gumičkou, ani kvůli tomu jejímu zašlému oblečení, v duchu mi vytane slovo zdeptaná, slovo, které bolí, už nevím, jestli byla taková už poprvé, možná jsem si toho nevšimla, spíš mi připadá, že se za těch pár dní změnila, je bledší anebo špinavější, a její pohled hůř zachytitelný.

Jako první promluví ona.

„Bydlíš někde blízko?“

„Ne. Na Filles du Calvaire. U Cirque d’Hiver... A ty?“

Usměje se. Rozhodí rukama, těma svýma černýma prázdnýma rukama v bezmocném gestu, které znamená: já nic, nikde, tady... nebo nevím.

Dám si pořádný lok koly a zeptám se:

„A kde teda spíš?“

„Porůznu. U různejch lidí. U známejch. Maximálně tak tři štyry dny na jednom místě.“

„A co rodiče?“

„Žádný nemám.“

„Umřeli?“

„Ne.“

Zeptá se, jestli si může dát ještě něco k pití, pohupuje nohama pod stolem, nemůže se na židli opřít a neví kam s rukama, měří si mě, zkoumá moje oblečení, poposedne, pak zas zaujme předešlou pozici, pohrává si s oranžovým zapalovačem, celá její osobnost vyzařuje jakýsi neklid, napětí, sedíme jen tak, čekáme, až zas přijde číšník, snažím se usmívat, abych vypadala přirozeně, ale nic není nesnadnějšího než vypadat přirozeně, když na to člověk zrovna myslí, a přesto jsem v tom dost trénovaná, krotím se, abych ji nezasypala hromadou otázek, co se mi honí v hlavě, kolik ti je, jak dlouho už nechodíš do školy, jak si sháníš jídlo, co je to za lidi, u kterých přespáváš, ale bojím se, že odejde, napadne ji, že se mnou ztrácí čas.

Načne druhou vodku, vstane a sebere z vedlejšího stolu cigaretu (náš soused šel dolů na záchod a balíček tu nechal), zhluboka vdechne kouř a požádá mě, abych si s ní povídala.

Neřekne: a co ty, co vlastně děláš, řekne přesně tohle:

„Můžeš si se mnou povídat?“

Povídání moc v lásce nemám, vždycky mám pocit, že slova přede mnou prchají, že se mi vyhýbají, že se trousí někam pryč, nejde ani tak o slovní zásobu ani o přesný smysl, protože slov já znám spousty, ale když se mají vyslovit, tak se pomotají, rozutečou, proto se vyhýbám slohům a referátům, stačí mi odpovídat, na co se kdo zeptá, to přebytečné navíc a výřečnost si nechávám pro sebe, v tichosti si pak ta slova sbírám, abych se přiblížila pravdě.

Jenomže No sedí proti mně a v jejím pohledu je cosi jako prosba.

A tak spustím páté přes deváté a je mi fuk, že si připadám úplně nahá, a je mi fuk, jestli je to blbina, když jsem byla malá, schovávala jsem si pod postelí krabici s poklady a v ní všelijaký suvenýry, paví pero z Květinový zahrady, pytlíky od sendvičů, barevný vatičky na odličování, blikací klíčenku a tak, jednou jsem tam odložila poslední suvenýr, nemůžu ti říct jakej, hodně smutnej suvenýr, kterej znamenal konec mýho dětství, krabici jsem zavřela, strčila ji pod postel a už jsem se jí nikdy nedotkla, ale takovejch krabic já mám víc, na každý sen jednu, v nový třídě mi spolužáci říkají mozkovna, nevšímají si mě anebo se mi vyhýbají, jako bych měla nějakou nakažlivou nemoc, ale mně je jasný, že vlastně já sama s nima nedokážu mluvit, smát se s nima, držím se stranou, je tam taky jeden kluk, jmenuje se Lucas, někdy za mnou po škole přijde, usmívá se na mě. Je to takovej jako vůdce třídy, všichni ho respektujou, je hodně vysokej, dost hezkej a tak, ale já si netroufám se s ním bavit, vždycky večer rychle napíšu úkoly a pak si dělám svoje, vymejšlím si nová slova, strašně mě to baví, jsou jich totiž tisíce, vystřihuju si je z novin a tak si je jako ochočím, lepím si je do velkejch bílejch sešitů, co mi dala máma, když se vrátila z nemocnice, mám taky hodně encyklopedií, ale do těch už moc nekoukám, znám je totiž nazpaměť, dole ve skříni mám tajnou schovku a v ní spoustu věcí, co jsem našla na ulici, poztrácený, rozbitý, vyhozený a tak...

Kouká na mě pobaveně, netváří se, jako bych jí připadala praštěná, nezdá se, že by ji něco udivilo, můžu jí říct, co si myslím, i když je to popletené a zpřeházené, můžu jí říct i co mám v hlavě za zmatek, můžu říkat a tak a ona mi to nevyčítá, protože chápe, co to znamená, to vím bezpečně, protože ví, že a tak je místo všeho, co by se dalo dodat, akorát že se to přejde, z pohodlnosti, že není čas anebo proto, že se to neříká.

Bradu si opře do dlaní, a tak povídám dál, nevím, jestli se mi to už stalo, tedy chci říct, jestli jsem už někdy mluvila takhle dlouho, jako při nějakém monologu v divadle, bez toho, že by někdo něco odpovídal, a najednou koukám, ona spí, dopiju kolu a sedím dál, dívám se, jak spí, pro ni je to pořád lepší než nic, teplo v hospodě a pěkně vypolstrovaná lavice, kterou jsem jí schválně nechala, nemůžu jí to mít za zlé, já taky usnula, když jsme byli se třídou na Škole pro ženy, i když to bylo fakt bezva, jenomže mi to v hlavě až moc šrotovalo a to je někdy jako s počítačem, systém přejde do režimu spánku, aby ochránil paměť.

Před sedmou už začínám mít vážně bobky, že mě naši sjedou, jemně s ní zatřesu.

Otevře jedno oko, zašeptám.

„Promiň, ale já už musím jít.“

Na tváři se jí obtiskl vzor pleteného svetru.

„Zaplatilas?“

„Jo.“

„Chvilku tu eště posedim.“

„Můžem se zas sejít?“

„Jesli chceš.“

Hodím na sebe kabát a vyjdu ven. Na ulici se ohlédnu, chci jí přes sklo zamávat, ale No se na mě nedívá.

5

„Slečno Bertignaková, po hodině se u mě zastavte, trochu jsem se věnoval vašemu tématu, zjistil jsem pár údajů, rád bych vám je předal.“

„Ano, pane profesore.“

Musíte říkat ano, pane profesore. Musíte vcházet do třídy potichu, vyložit si věci, když vyvolají vaše jméno, říct pěkně zřetelně zde, po zvonění počkat, až pan Marin dá znamení, abychom vstali, nesmíte klátit nohama pod židlí, dívat se při vyučování na mobil ani koukat na hodiny na zdi, nesmíte si kroutit vlasy, šuškat si se sousedem nebo sousedkou, mít vyhrnuté triko na zádech nebo na břichu, musíte se hlásit, když chcete něco říct, musíte mít zahalená ramena, i když je čtyřicet stupňů, nesmíte žvýkat pero a už vůbec ne žvýkačku. A tak dál. Profesor Marin je Postrach školy. Nesnáší tanga, bokovky, ucourané nohavice, gel a odbarvené vlasy, slečno Duboscová, vrátíte se do třídy, až budete mít na sobě oděv hodný toho jména, pane Mullere, tady máte hřeben, dávám vám dvě minuty, abyste se učesal.

Můj průměr osmnáct bodů ze dvaceti mi nezaručuje žádnou imunitu, od prvního dne mě vyvolá pokaždé, jakmile jen juknu z okna, jakmile se přenesu jinam, stačí dvě vteřinky, slečno Bertignaková, buďte tak laskava a vraťte se mezi nás, na svůj vnitřní svět budete mít dost času i pak, řekněte mi, jaké je tam ve vašich sférách počasí? Pan Marin musí mít aspoň tucet párů neviditelných očí rozmístěných všude po těle, v nosních dírkách zabudovaný detektor nepozornosti a antény slimáka. Všechno vidí, všechno slyší, nic mu neujde. A to nemám nahaté břicho, vlasy mám upravené a sepnuté, nosím normální džíny a svetry s dlouhým rukávem, dělám vše nezbytné, abych splynula s okolím, nevydávám žádné zvuky, mluvím, jen když se mě zeptá, a měřím o třicet centimetrů míň než většina žáků ve třídě. Všichni pana Marina respektují. Jediný Lucas si troufne odejít z vyučování s hlavou vztyčenou, ale ještě předtím odpoví: „Pane profesore, hřeben, to je něco jako kartáček na zuby, nepučuje se.“

„Podle odhadů dvě stě až tři sta tisíc lidí nemá žádné bydlení, z toho čtyřicet procent tvoří ženy, a tento počet neustále narůstá. Mezi bezdomovci ve věku šestnáct až osmnáct let dosahuje poměr žen až sedmdesáti procent. Zvolila jste si dobré téma, slečno Bertignaková, třebaže není snadné o něm pojednat. Zapůjčil jsem pro vás v knihovně jedno velice zajímavé dílo o problematice sociálního vyloučení ve Francii, svěřuji vám je, a s ním i tuto kopii článku, který vyšel nedávno v Libération. Budete-li potřebovat pomoc, neváhejte se na mě obrátit. Spoléhám na vás, že napíšete záživnější referát než byly referáty vašich kolegů, předpoklady k tomu máte, teď už běžte a užijte si přestávku.“

Mám sucho v krku a štípe mě v očích. Na dvoře si zajdu do svého koutku u lavičky, opřu se o jediný strom v okolí, je to, jako kdyby mi patřil, za poslední dva měsíce se nikdo nepokusil sem jít, je to moje místo, odtud pozoruju ostatní, holky se chichotají a pošťuchují, Léa má dlouhou sukni a šněrovací boty, maluje se, má modré oči ve tvaru mandle, úžasnou schopnost trefně odpovídat, vždycky dokáže říct něco legračního nebo zajímavého, všichni kluci ji hltají očima, i Axelle, i když není tak hezká, má pro strach uděláno, to se pozná, nebojí se ničeho, po škole holky spolu chodí do kavárny, telefonují si, posílají si esemesky, chodí na večírky, večer se baví na chatu, každou středu odpoledne chodí do HMka. Jednou, hned zkraje školního roku, mě pozvaly na svoje narozeniny, poděkovala jsem a koukala do země, slíbila jsem, že přijdu. Týden jsem rozmýšlela, co si vezmu na sebe, všechno jsem promyslela předem, u rádia jsem si zkoušela tancovat, koupila jsem každé z nich dárek, a pak ten večer přišel. Oblékla jsem si svoje nejlepší džíny a tričko, co jsem si koupila v Pimkie, kozačky, černé sáčko, ráno jsem si umyla vlasy, aby byly co nejhebčí, prohlédla jsem se v zrcadle. Byla jsem prcek: měla jsem krátké nohy, krátké ruce, malá očička, ručičky, byla jsem takový nanicovatý drobek. Představila jsem si, jak tancuju v obýváku u Léy Germainové, mezi ostatními, odložila jsem batoh s dárky, sundala si sako, zapnula televizi. Matka seděla na gauči, sledovala, co dělám, bylo mi jasné, že by mi ráda něco řekla, stačilo by málo, o tom jsem přesvědčená, třeba kdyby řekla, jsi moc hezká anebo prostě sluší ti to, určitě bych našla sílu tam jít, stisknout knoflík u výtahu a tak. Ale matka zůstala v tom svém tichu a já se koukala na reklamu s holkou, která použije nějaký kouzelný deodorant a tančí mezi lidmi, fotoaparáty blýskají a ona se v šatech s volány točí dokola, bylo mi do breku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy No a já.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.