Fialová

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Šuláková

Fialová – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Elišce,

mé nejvěrnější čtenářce už od dob,
kdy mé knihy vycházely v kroužkové vazbě.

Mamince,

která mě vždy podporovala v rozvoji fantazie.

Prolog

Zlo se obyčejně nerodí, ale vzniká postupem času. Vyvíjí se, roste, sílí a čeká na svou příležitost.

Právě to se dělo v temných chodbách pod zemí.

Čekal ve stínech a sbíral síly. Nedokázal se otočit, aby se přesvědčil, že je opravdu sám, jeho sluch mu však napovídal, že všichni, kdo s ním ještě před chvílí v místnosti byli, nedýchají. Ti, kteří výbuch přežili, uprchli a nechali ho tam samotného. Spoutaného. Uvězněného. Bez jídla a vody. Sebral v sobě veškeré zbytky sil a odvalil kámen, který mu ležel na pravé noze. Zadusil výkřik deroucí se mu z hrdla. Posadil se a v mdlém světle, jež k němu pronikalo z chodby, si prohlédl rozsah zranění. Nohu měl od kolene dolů rozdrcenou, stal se z ní jen bezvládný kus masa. Pokusil se postavit a rukou se přidržoval stěny. Pravou nohu táhl za sebou. Nejraději by se jí zbavil, kdyby našel něco dostatečně ostrého, čím by ji mohl odříznout. Zatím se však jen vybelhal do chodby, na které ještě stále z posledních sil poblikávala světla. Střídavě se opíral o stěnu a přelézal vrstvy sutin. Míjel mrtvoly, na nichž už začínaly hodovat krysy. Musel být nějaký čas v bezvědomí. Bylo štěstí, že ho těsně předtím, než se svět kolem roztříštil na kusy, vysvobodili z pout. Když přelézal další z roztrhaných mrtvol někdejšího personálu, v duchu se smál. Smál se všem těm, kteří si mysleli, že jsou v bezpečí, jenže nebyli.

Před ním se objevilo světlo. Chtěli ho zabít. Chtěli ho pokořit. Snažili se ho schovat v hlubinách Země a vymazat jeho jméno z paměti lidstva. Ale nepodařilo se jim to.

Vytáhl se na poslední schod a vystoupil na povrch. Do očí přivyklých na šero se mu zabodly sluneční paprsky. Ve vzduchu cítil kouř a na obnaženou pokožku se mu z nebe snášel popel. Země kolem něj vybuchla a zabila vše, co se zabít dalo. Jeho však ušetřila. Zrodil se z jejího lůna. Povstal z popela, jako fénix. A nyní se svět dozví jeho jméno.

Zvali ho démonem a zvrhlým výsledkem experimentu, který se nepovedl. Přesto se ho nedokázali zbavit. Nedokázali mu vzít, co mu bylo souzeno. Brzy všichni pochopí, že on je bůh.

Fialovooký bůh.

1. část

Probuzení

Země

Rok 2159 — 95 let po katastrofě

Noc sevřela poušť ve svém ledovém objetí. Na obloze poblikávaly hvězdy jako miliony světlušek a vzduchem se nesl pouze zvuk větru, který se proháněl mezi kameny. Poušť byla tichá a klidná. Stejně tak i celá Země. Světla velkoměst již před mnoha lety zhasla, továrny přestaly kouřit a silnice ztichly, jak po nich už desítky let neprojelo jediné auto. Na Zemi nezbyl téměř nikdo, kdo by rušil noční klid. Lidé se skoro před sto lety uložili ke spánku, aby přečkali nepříznivé období, které na planetě teď panovalo. Vše bylo tiché, klidné a neměnné. A přece se kdosi po poušti procházel.

Ze stínů se náhle vynořily tři postavy. Šly tiše a našlapovaly tak opatrně, až se zdálo, že se vznáší kousek nad zemí. Společně seběhly z malého převisu a jedna z nich pokynula ostatním. Zastavily se.

„Tady je to,“ zašeptal jeden z mužů, sehnul se a dlaní přejel po zemi u svých nohou, která byla ještě stále o trochu teplejší než okolní vzduch.

„Tak se do toho dáme,“ prohlásil druhý. Ze zad si sundal vak, vytáhl z něj tři lopatky a rozdal je svým druhům. Muži se bez řečí dali do kopání. Chvíli se pouští ozývalo jen pravidelné břinkání kovu o kamenné sutiny. Ani jeden z přítomných raději nepřemýšlel nad tím, jaká stvoření by mohly tyto zvuky přilákat. Snažili se pracovat co nejrychleji. Úmorné, pravidelné kopání náhle přerušil dutý zvuk. Trojice se zastavila a začala zem rozhrnovat rukama. Po chvíli se jim podařilo z desky, na kterou narazili, odstranit téměř všechen písek a suť naváté větrem. Jeden z mužů sáhl do batohu a do otvorů v desce zastrčil několik malých balíčků s výbušninou. Jakmile byl hotov, všichni odstoupili do bezpečné vzdálenosti. Pouští se rozlehla hlasitá detonace.

„Rychle, tohle přiláká všechny možný potvory z okolí,“ pobídl nejstarší z mužů své spolupracovníky a všichni se svižným krokem vydali k otvoru, který v zemi vznikl. Nejstarší se spustil do jámy jako první, a zatímco se přidržoval jejích okrajů, druhý zapálil pochodeň a podal mu ji. Ostatní okamžitě následovali blikající světlo ohně. Sešli po dlouhém schodišti, které je zavedlo do útrob úkrytu. Vydali se hlavní chodbou a po pár minutách dorazili k dalším dveřím. Jeden z nich na ně zvenčí položil ruku a dveře se otevřely. Automatický mechanismus ihned spustil nouzové osvětlení a příchozím se tak naskytl pohled na místnost plnou několika desítek nádrží.

„Pánové, tohle je jackpot,“ řekl nejstarší z mužů a vydal se k nejbližší z nich. Vypadaly jako skleněné rakve. Za ta léta se na nich usadila mocná vrstva prachu. Muž natáhl ruku a rukávem setřel nános špíny.

„Nebo taky ne,“ prohlásil, když se pozorně zahleděl na obsah nádrže. Ostatní přistoupili blíž. Uvnitř se v zakalené tekutině vznášelo rozkládající se lidské tělo.

„Proboha, to je nechutný,“ odplivl si ten nejmladší a o krok ustoupil. „Tihle asi neměli moc štěstí.“

„Není se čemu divit. Nacházíme se v místě, kde dřív bydlela nižší společenská třída. Je vidět, že na nich šetřili. Tyhle inkubátory jsou hned z první série, která byla vyrobena. Nedivil bych se, kdyby to bylo nějaké šméčko z druhé ruky. Zboží, které stát vyřadil, ale někdo se rozhodl na něm ještě trochu vydělat,“ řekl prostřední muž, který dosud nepromluvil. Přešel k dalšímu z inkubátorů a pozorně si prohlédl jeho přístrojovou desku. Nejstarší se na něj zkoumavě zadíval.

„Dobře, obejděte ostatní, zjistěte, jestli některý z nich žije, pokud ne, vezmeme alespoň součástky. Já půjdu zkontrolovat řídicí místnost, jestli tam není něco, co by se nám mohlo hodit,“ poručil nakonec a otočil se k odchodu.

„Co máme dělat s mrtvejma?“

„Až skončíte, rozmlaťte to tady, ať se tu nepřiživují ostatní,“ řekl a bez dalšího otálení odešel. Zbylí dva muži se bez váhání pustili do práce.

Vesmírná stanice Olympos

Viktorie Mainerová se procházela po kovových chodbách vesmírné stanice. Dnes dopoledne měla volno. Nemusela trávit svůj čas v laboratoři – místo toho mířila na fyziologickou prohlídku. Chodby byly udržované, ale svůj původní metalický lesk už ztratily. V tuto denní dobu se tu téměř nikdo nepohyboval. Většina lidí se totiž shromáždila v jídelně, kde byla podávána výživná snídaně, následovaná pravidelným měsíčním reportem. Viktorie si tuto dobu pro svou prohlídku zvolila záměrně. Vždy se snažila vyhnout davům a pohledům ostatních. Netoužila po soucitu, kterého se jí od jedné části osazenstva lodi dostávalo, a bez opovržlivých pohledů, kterými ji častovala ta druhá, se též obešla.

Zastavila se přede dveřmi ordinace a zhluboka se nadechla, aby sebrala kuráž zaklepat. Dveře se téměř okamžitě otevřely.

„Viktorie, pojď dál,“ ozvalo se zevnitř a ona vstoupila. Místnost byla bílá a ve vzduchu se vznášel štiplavý zápach dezinfekce.

„Posaď se,“ vyzval ji doktor a otočil se k ní. Měl téměř sněhově bílé vlasy a nakrátko střižené vousy stejné barvy. Vypadal staře, avšak jeho modré oči byly pronikavě bystré.

„Zestárnul jste, doktore,“ konstatovala Viktorie, když se usadila na vyvýšené lehátko. On se přívětivě usmál.

„To víš, neviděli jsme se dobrých patnáct let,“ odpověděl.

„Nešel jste spát?“ otázala se se zájmem. Zakroutil hlavou.

„Rozhodl jsem se, že už nepůjdu a udělám místo pro novou generaci.“

V jeho hlase zazněl téměř nepostřehnutelný záchvěv smutku.

„Vaše paní?“ vydechla Viktorie, když jí to došlo.

Přikývl. „Před deseti lety. Chystala se na další kolo spánku, ale došlo k nějakým potížím s technikou. Nejstarší inkubátory začaly odcházet, a dřív než je technici dokázali opravit, onemocněla. Na záchranu už bylo pozdě.“

„To je mi líto.“

„To je život. Už tak jsme si společně uloupili víc času, než na kolik jsme měli nárok,“ pousmál se konejšivě. „Ale zpátky k tobě. Probudila ses před dvěma dny po třináctém cyklu spánku. Díval jsem se na tvá data z Labyrintu, vypadají dobře. Pozoruješ na sobě nějaké neobvyklé změny?“

Zavrtěla hlavou. „Nic neobvyklého. Mírné závratě po probuzení už jsou pryč, cítím se dobře.“

„A co noha?“ zeptal se a ona vzhlédla.

„Beze změny,“ procedila skrz zuby a uhnula pohledem. Doktor se sklonil, vyhrnul jí nohavici a zahleděl se na lýtkový sval. Pak s její nohou zahýbal, pootočil ji a prozkoumal.

„Dneska ráno jsem uběhla osm kilometrů na pásu,“ pokrčila rameny, když jí nohavici zase stáhl a zahleděl se do jejích dětsky upřímných očí.

„To je dobře,“ pokýval hlavou a prohlédl si ještě její pravou ruku. Dlouhými prsty přejel po celé paži i úponech svalů a hledal jakoukoliv nepravidelnost. Jediné, na co narazil, byl malý výstupek na předloktí, který značil, že uvnitř svalu je uložen čip sloužící k připojení na Labyrint. Ten však měli všichni. Nemusel by ji kontrolovat, ruka byla v pořádku už před pěti cykly, on však nechtěl nic ponechat náhodě. Ačkoliv Viktoriina ruka byla již zahojená, její noha mu ještě stále dělala starosti.

Kdyby se na Viktorii díval obyčejný doktor, neshledal by na ní nic fyziologicky zajímavého. Byla by pro něj jen obyčejnou dvaadvacetiletou dívkou se sportovní postavou, blonďatými kudrnatými vlasy volně spadajícími na lopatky a zářivě zelenýma očima, které jejímu výrazu dodávaly exotický nádech. Pro každého by byla naprosto obyčejná.

To však nebyl případ doktora Elliota. Znal ji od jejích šesti let. Když k němu tuhle dívku přivedli poprvé, měla celou pravou polovinu těla nefunkční. Ruku měla zkroucenou do nepřirozeného úhlu a nemohla s ní pohybovat, pravou nohu za sebou táhla a nedokázala se na ni postavit. Svaly byly atrofované a nepohyblivé. Vzpomněl si teď na tu chvíli, kdy ji viděl poprvé. Děvče s jiskřivýma očima plnýma radosti, uvězněné v nefunkčním těle. Ta jiskra v jejích očích nezmizela, zařízení pomáhající s pohybem však ano. Její tělo bylo teď už plně funkční, ovšem doktorovi ustaraná vráska mezi očima zůstala. Viktorii se díky třinácti cyklům v Labyrintu podařilo být naprosto normální. Obyčejnou. A byla doslova jediným obyčejným člověkem na celé vesmírné stanici. Svého hendikepu se zbavila jen naoko. Protože umět chodit, když jiní již dokážou létat…

„Na co myslíte?“ vytrhla ho ze vzpomínek. Znovu se pokusil o úsměv.

„Projevily se u tebe nějaké jiné, mimořádné schopnosti?“ zeptal se a doufal, že příliš neprozradí truchlivý obsah svých předchozích úvah. Ona ho však prohlédla.

„Moc dobře víte, že tímhle směrem můj vývoj nikdy nešel,“ řekla tiše, skoro jako by se zastyděla.

„To nevadí, ne každý projde Labyrintem a změní ho to i vnitřně. Někteří jím neprojdou vůbec. A i když se u tebe po cyklu v Labyrintu neprojevily žádné nadpřirozené schopnosti, nemůžeme říct, že nesplnil svůj účel. Tvůj otec ho původně vytvořil kvůli tobě. Chtěl ti zajistit normální život – a to se mu povedlo.“

„Jasně, nemohl tušit, že jeho vynález bude mít i vedlejší účinky projevující se nadpřirozenými schopnostmi u dřív už normálních lidí,“ zabručela.

„To nemohl tušit nikdo. Labyrint rozvíjí náš potenciál, je možné, že prozatím se tvé tělo potřebovalo vypořádat s vnějším poškozením, aby se mohlo v dalším cyklu soustředit na tvé vnitřní nadání. A navíc, jak tě znám, můžu s jistotou prohlásit, že jsi i tak chytřejší než spousta těch, kteří svůj potenciál v Labyrintu rozvinuli.“

Viktorie se na něj ušklíbla.

„To je něco, co mi zbylo po tátovi.“

Doktor přikývl a usmál se na ni.

„Tady jsme prozatím hotovi. Na další kontrolu přijdeš za čtrnáct dní,“ oznámil jí a ona seskočila z vyšetřovacího lůžka.

„A Viktorie, zkus se trochu zapojit do sociálního života. Vím, že to pro tebe není lehké, ale myslím, že by ti kontakt s ostatními prospěl. Obzvlášť po tak dlouhé době v Labyrintu,“ dodal, když se otočila k odchodu.

„Budu si to pamatovat, díky,“ řekla, rozloučila se a odešla. Po chodbě už se začínali trousit ostatní lidé. Sklonila hlavu a co nejrychleji vyrazila ke svému pokoji. Když procházela kolem křídla výjimečně nadaných, přidala do kroku ještě o trochu víc. Naštěstí si jí nikdo moc nevšímal a jí se podařilo dorazit do pokoje bez zdržení. Zavřela za sebou dveře a otočila se. S překvapením zjistila, že v místnosti není sama. Na její posteli seděl vysoký, černovlasý muž s hustým tmavým strništěm a silnými svaly, které se napínaly pod upnutou modrou košilí. Když vstoupila, zvedl k ní své černé oči a usmál se.

„Otisi?!“ vyhrkla překvapeně a vyběhla k němu.

„Čau, ségra,“ řekl on a vstal.

Země

Otevřela oči. V prvním okamžiku necítila nic, vzápětí jí však celým tělem projela úporná křeč. Snažila se nadechnout, ale plíce měla plné tekutiny. Vzepjala se ve snaze osvobodit se z pout, která ji držela na místě, ale ruce narazily na chladné stěny jejího vězení. Sebrala veškeré zbytky sil a vzepřela se. Stěny povolily a ozvalo se tiché zapraskání, následované hlasitým šplouchnutím, jak se stěny nádrže rozletěly do stran a na zem dopadla sprška roztoku, která ještě donedávna nadnášela její tělo. Vymrštila se a vzápětí se zkroutila v záchvatu kašle. Z úst jí tryskal zbytek tekutiny a její tělo se svíjelo v křečovitých záchvěvech.

Trvalo asi minutu, než konečně mohla popadnout dech. První nádherné doušky kyslíku, proudící do rozbolavělých plic. Když se trochu uklidnila, odhodlala se rozhlédnout kolem. Byla v rozlehlé místnosti, ve které stála nejméně desítka nádrží stejných jako ta, z níž se před chvílí osvobodila. Opatrně vylezla z jejího zbytku a bosýma nohama se poprvé za několik desítek let dotkla chladné betonové podlahy. Jakmile se pohnula, nad hlavou se jí rozzářilo nouzové osvětlení. Nevěděla, kde je, nepamatovala si nic. Bylo jí však jasné, že se něco muselo stát. Po zádech jí přeběhl mráz, když jí zrak padl na ostatní nádrže, ve kterých se nečinně vznášela lidská těla.

Přešla k nejbližší z nich, setřela z ní prach a prohlédla si tělo uvnitř. Mezi zuby jí opět s tichým syknutím unikl vzduch. Snad nevypadá tak jako tyhle zrůdy. Rychle natáhla ruce před sebe a prohlédla si je. Žádné známky odlupující se kůže ani zažloutlých skvrn, které hyzdily obličeje a těla lidí v nádržích.

Náhle se jí zmocnil jiný druh strachu, mnohem horší než ten původní. Rychle přešla k vedlejší nádrži a pak k další. Nakonec obešla všechny a u poslední se zastavila. Všechna těla vypadala stejně. Mrtvě a bez života.

Byla tu sama.

Úplně sama v místnosti plné mrtvol.

V hrudi ucítila tupé bodnutí a oči se jí zalily slzami. Chtěla se svézt na podlahu a brečet. Z návalu zármutku ji však vytrhlo vzdálené rytmické bušení. Rychle si otřela slzy a až nyní si uvědomila, že je úplně nahá. Vydala se ke dveřím, které se před ní automaticky otevřely, a bosýma nohama přešla k místu, odkud tušila vycházet ty zvuky. Stále se přibližovaly. Pravidelné buch, buch, buch. Zvuk náhle ustal a ona se také zastavila. Neudělala to vědomě – měla pocit, jako by někde za pupíkem měla špagát, který se nyní napnul a táhl ji zpět. Jemné chloupky na zátylku se jí zježily. Přidušeně se nadechla. Vydala se za tím bušením, a přitom vůbec netušila, kde je, proč tu je ani co ty zvuky vydává.

Záchvat radosti, že není sama, náhle pominul a vystřídala jej úzkost. Instinkt jí radil, ať se schová. Bouchání se ozvalo znovu, tentokrát hlasitěji. Kvapně se otočila a vyběhla zpátky do míst, odkud přišla. V chodbě jí padl zrak na jiné, o trochu menší dveře. Nechtěla se vrátit zpět do místnosti s mrtvolami, a tak vzala za kliku a otevřela je. Nouzové osvětlení sepnulo téměř okamžitě a jí se naskytl pohled na spoře vybavenou místnost, která ze všeho nejvíc připomínala nemocniční pokoj.

Přešla k malé skříni a otevřela ji. Uvnitř objevila pečlivě složené hromádky oblečení. Několik hnědých kalhot a šedivých trik zabalených v igelitu, aby se na ně neprášilo. Jedno z trik použila jako osušku, setřela jím ze sebe zbytky tekutiny, která jí pomalu zasychala na těle. Potom na sebe natáhla kalhoty a příliš velké triko si zastrčila za pásek. Dole ve skříni stál i pár bot. Byly o dvě nebo tři čísla větší, než by potřebovala, přesto si je obula.

Když se oblékla, rozhlédla se po místnosti. Až nyní si všimla rozečtené knihy, odložené na nočním stolku, a rozestlané postele. Někdo tu žil, někdo tento pokoj používal. Podle vrstvy prachu na nočním stolku však odhadla, že sem už několik let nikdo nevkročil. Zvedla oči a zrak jí padl na malé zrcadlo, zavěšené na stěně vedle stolku. Polekaně vydechla, než si uvědomila, že pár očí hledící na ni ze zrcadla je její vlastní. Přistoupila blíž a zadívala se na svůj odraz. Nepoznávala ten pohled, který sama na sebe upírala. Žaludek se jí zhoupl. Raději se otočila a přešla zpět ke dveřím. Vyhlédla na chodbu.

V tu chvíli se ozvala vzdálená detonace. Rozbušilo se jí srdce. Ty tupé rány šly zvenku a někdo se právě dostal dovnitř. Musí se někam ukrýt, alespoň než zjistí, zda jsou příchozí nebezpeční. Vyrazila chodbou blíž k hale s nádržemi a otevřela další dveře. Tentokrát se ocitla v místnosti, která vypadala jako závodní jídelna. Kovové stoly však, stejně jako vše ostatní, již dlouho nikdo nepoužil. V chodbě se ozvaly kroky. Někdo se blížil. Na nic nečekala a schovala se za výdejní pult. Na stěně proti ní se odrazilo mihotavé světlo pochodně, jak kdosi prošel chodbou. Slyšela dva, možná tři páry nohou, jak obezřetně našlapují směrem k místnosti s mrtvolami. Zachvátil ji nepříjemný pocit, že návštěvníci přesně vědí, pro co přišli, a neblahé tušení se jí zahryzlo až do morku kostí.

„Tohle je jackpot, pánové,“ uslyšela mužský hlas a stáhla se ještě hlouběji do stínů.

Vesmírná stanice Olympos

Otis ji sevřel v objetí. Když ji pustil, přidržel si ji na délku paží před sebou a prohlédl si ji od hlavy až k patě. I ona si ho prohlížela.

„Jak dlouho jsi vzhůru?“ zeptala se a nedokázala potlačit vzrušení v hlase.

„Od včerejšího večera. Musel jsem se trochu vzpamatovat, než jsem se za tebou mohl vydat.“

„Ví o tom máma?“ ptala se dál.

„Ještě ne, myslel jsem, že bychom za ní šli oba. S tátou jsem se viděl už dneska ráno, přišel pomoct s kalibrací a ukládáním dat.“

Viktorie ho pustila.

„Vypadáš starší než já,“ podotkla a zamračila se. Otis byl její nevlastní bratr. Narodil se, když bylo Viktorii šest. Poté co se její vlastní otec po nepovedených prvních testech Labyrintu zhroutil a vzal si život, zůstala její matka s Markem, jeho dřívějším nejlepším přítelem. Viktorie si na svého otce příliš nepamatovala. Doma byl jen zřídka, a když přišel, zdál se být spíš duchem nepřítomný. Přesto nikdy nedokázala Markovi říkat tati. Otis byl na druhou stranu každým coulem její brácha. Protože však prošel jen sedmi cykly, někdo by si mohl myslet, že on je z obou sourozenců narozený dříve.

„To proto, že si nedávám šlofíka tak často jako ty,“ zakřenil se na ni.

„Šmrncovní pětadvacátník, jak by řekla máma,“ ušklíbla se Viktorie. On jen zdvihl oči v sloup.

„Už jsi byl na prohlídce?“ zeptala se.

„Jo, hned večer.“

„Něco nového?“

„Zatím nemám ten pocit. Myslím, že tohle kolo bylo zaměřené spíš na regeneraci těla než na vývoj ducha,“ konstatoval.

„To jsou všechna moje kola,“ povzdechla si Viktorie.

„To proto, že už tak jsi chytřejší než většina těch tupců venku,“ rýpnul si a ona se usmála.

„Půjdeme za mámou?“ dloubla do něj loktem a on přikývl. Společně se vydali ven. Viktorie byla ráda, že se Otis probudil ve stejnou dobu jako ona. V tomhle nepřátelském světě byl jedním z mála lidí, se kterými si nepřipadala jiná. Už když byli děti, se Otis vždycky postavil komukoliv, kdo jí chtěl nějakým způsobem ublížit. V mnoha ohledech se opravdu choval jako její starší bratr. Ochranitel a odháněč čumilů. Viktorie ho na oplátku tahala z všelijakých problémů, do kterých se za ta léta dostal.

Jak rostli a dospívali, začala si všímat, že se pohledy ostatních dívek mění. Na Otise se začaly dívat s touhou a na ni s nevraživostí. Nebylo pochyb, že z jejího bratra vyrostl pohledný mladý muž, od nějž by si dala říct kterákoli, stačilo by mu ukázat. Všechno se to ještě znásobilo v okamžiku, kdy bylo jasné, že Otis vstoupí do služby k vesmírné letce. Labyrint mu pomohl vypilovat schopnosti, kterými už dříve disponoval. Byl nejrychlejší, nejpohotovější a dokázal se skvěle rozhodovat. Když poprvé usedl do kokpitu, bylo to, jako by se pro něj narodil. Zanedlouho se stal kapitánem vesmírné čety, která prozkoumávala okolí a blízké asteroidy kvůli těžbě kovů.

Když procházeli rozlehlými koridory, všichni ho zdravili. Zato Viktorie si nikdo nevšímal – a jí to tak vyhovovalo. Sledovala bratra, jak vypíná hruď, odpovídá na pozdravy a mrká na děvčata.

„Ty by si stáhly kalhotky, ani by ses nemusel snažit,“ utrousila pohrdavě a Otis se tiše zasmál.

„Musím se trochu pobavit, deset let jsem spal,“ ušklíbl se a společně zašli za roh.

„Já ti to neberu,“ pokrčila rameny.

„A kdy ty si najdeš někoho, kdo by za to stál?“ otočil se k ní.

„Prosím tě,“ odfrkla. O něčem takovém se vůbec nechtěla bavit. Naštěstí dorazili k cíli své cesty. Vešli do velké místnosti. V lavicích sedělo několik žáků, kteří s nosy zaraženými do sešitů cosi zuřivě počítali. Žena stojící u tabule se právě otočila. Když její zrak padl na nově příchozí, na vrásčité tváři se jí objevil úsměv.

„Otisi, Viktorie!“ vykřikla a s rozepjatýma rukama jim vyšla vstříc. Sevřela obě své děti v medvědím objetí a vůbec nedbala na to, že její syn je o dvě hlavy vyšší než ona.

„Jak dlouho jste vzhůru?“ prohlížela si je.

„Já dva dny,“ řekla Viktorie.

„Od včera,“ pokrčil rameny syn.

„Proč ses nepřišla ukázat dřív?“ podívala se na svou dceru s mírně vyčítavým výrazem.

„Vždyť víš, že mi probuzení vždycky trvá dýl,“ vymlouvala se Viktorie. Matka pokývala hlavou. Naštěstí ji nebylo těžké uspokojit. Otis se podíval na děti, které se k nim zvědavě otočily. Jeden z chlapečků právě šťouchal do svého souseda a ukazoval na insignie připnuté na Otisově košili.

„Děti, tohle je můj syn, kapitán Otis Spier a moje dcera, bioložka Viktorie Mainerová,“ prohlásila učitelka hrdě.

„Dobrý den,“ pronesla třída sborově.

„Jsem ti říkal, že je to kapitán,“ ozval se tiše chlapeček, který na ně před chvilkou zíral s otevřenou pusou, a bouchl svého spolužáka pěstí.

„Dopočítejte úkoly, až to budete mít hotové, vrhneme se na další,“ vyzvala učitelka třídu a zamračila se přitom na chlapce, který uhodil svého spolužáka. Všichni se znovu poslušně sklonili ke svým sešitům.

„Ráda vás oba zase vidím,“ usmála se na své děti a Viktorii neuniklo, jak se jí kolem očí a úst prohloubily vrásky. Také její blond vlasy už byly protkány nespočtem stříbrných nitek. Výraz v její tváři se však za ta léta nezměnil. Byl stále stejně vlídný a něžný, obzvláště pak, když se dívala na své děti. Viktorie si jen matně pamatovala na čas před Markem, kdy se matka pořád jen trápila a často brečela. Od té doby, kdy se po jejím boku začal objevovat Marek, byla však samý úsměv – a tady na vesmírné stanici už jako by Viktoriin otec nikdy neexistoval. Vždy byli jen Linda a Marek. A Marek byl Viktorii do jisté míry otcem víc než ten biologický. Nikdy mezi ní a Otisem nedělal rozdíly. Měl ji rád jako vlastní.

„Za tátou už jste se stavili?“ ptala se jejich matka dál. Otis přikývl, Viktorie však zavrtěla hlavou.

„Viděli jsme se, hned jak jsem se probudil. Mluvil o nějakých změnách ve vedení misí, víš o tom něco?“ naklonil se Otis k matce blíž.

„Ano, ale teď o tom se bavit nebudeme. Všechno se včas dozvíte. Budou tu nějaké změny. Několik lidí se rozhodlo nepokračovat v cyklech, aby uvolnili místo mladším, dojde k restrukturalizaci. Co kdybychom se všichni sešli u večeře? Můžeme si v klidu popovídat,“ navrhla jim matka. Oba souhlasili.

„Tak dobře, dnes v sedm u nás.“ Každé ze svých dětí pohladila po paži a pak se vrátila zpět ke třídě. Sourozenci společně vyšli ze dveří.

„O jaké restrukturalizaci to mluvila?“ obrátila se Viktorie na bratra.

„Nejsem si jistý. Ale nemám z toho dobrý pocit,“ odpověděl zadumaně.

Země

Spoře osvětlenou místností se nesly zvuky práce. Oba muži procházeli mezi nádržemi s těly a snažili se zjistit, zda je některá z nich ještě funkční.

„Hej! Pojď sem!“ vykřikl znenadání ten mladší. Starší zvedl hlavu od zaprášeného displeje, který si právě prohlížel, a pomalým krokem přešel ke svému kumpánovi. Nebyl ještě ani v půli cesty, když mu došlo, co uvidí. Po zádech mu přeběhl mráz. Jedna ze skleněných rakví v zadním rohu místnosti byla prázdná a po stole na zem stékala vazká, mírně zapáchající tekutina. Na zemi se válely střepy, jak cosi uvnitř ve snaze se osvobodit odmrštilo víko. Soudě dle cákanců na protější zdi, které ještě nestačily zaschnout, se ten, kdo ještě před chvílí ležel v téhle rakvi, probudil teprve nedávno.

„Někdo je tu s náma, Manu,“ zašeptal kluk roztřeseně. Neměli ho s sebou brát, pomyslel si jeho kolega. Říkal to Orionovi několikrát, ale on ho nikdy neposlouchal, a protože byl vůdcem jejich výpravy, samozřejmě měl poslední slovo.

„Na, vezmi si tohle a počkej tady,“ přikázal a podal mu jeden ze svých nožů.

„Ne, já tady mezi těma mrtvolama sám nebudu,“ zafňukal chlapec.

„Říkám ti, počkej tady, sakra, a nebuď jak malej. Chtěl jsi jít s náma, tak se k tomu teď musíš postavit čelem. Tady budeš v největším bezpečí. Zatím sundej displeje,“ poručil a přísně se na kluka zahleděl. Viděl, jak se jeho ohryzek pohnul, když ztěžka polkl. Potom se však podvolil rozkazu a přikývl.

Manuel si nedělal naděje, že by kluk, zatímco on bude pryč, cokoliv udělal. Bude však lepší, když se mu nebude plést do cesty. Neohlédl se, když vycházel ze dveří, aby náhodou klukovi nedal falešné naděje. Z pouzdra na opasku vytáhl druhý ze svých nožů a rukojeť pevně sevřel v dlani. Tíha zbraně mu dodávala odvahu.

Vyšel na chodbu a v prachu hledal stopy, které v něm ten kdosi mohl zanechat. Po chvíli na ně narazil a pochopil, proč si jich při cestě sem nemohli všimnout. Ten, kdo se probudil, šel po špičkách, téměř se nedotýkal země. Podle otisků na podlaze odhadoval, že probuzený bude žena, možná dívka. Sevření jeho ruky kolem střenky nože trochu povolilo, ale ostražitý být nepřestal. Věděl, že čerstvě probuzení mohou být velmi nebezpeční. Sledoval mělké otisky, část cesty doprovázené stopami těžkých bot, které patřily Orionovi a odbočovaly do levé chodby. Otisky probuzené ho dovedly ke dveřím jednoho z pokojů, ale hned si všiml, že z něj zase vycházejí, tentokrát už jako stopy bot. Probuzená se nejspíš oblékla a obula. Stopy byly stále lehké, na tom, jak našlapovala, se nezměnilo nic, teď však mířily zpátky a zahýbaly do temné postranní místnosti.

Manuel potichu otevřel lítací dveře a vstoupil. Nouzová světla okamžitě naskočila a alespoň částečně mu odhalila vybavení místnosti. Viděl kovové lavice a židle, které vrhaly protáhlé stíny. Sklonil hlavu a přesvědčil se, že stopy míří k výdejnímu pultu. Zastavil se a chvíli pozorně naslouchal. Nakonec se pomalu vydal vpřed. Pevně svíral nůž, uši měl nastražené, oči připravené zachytit jakýkoliv pohyb. Po špičkách obešel pult. Spatřil siluetu postavy krčící se ve stínu v rohu. Zastavil se, když uslyšel tiché cvaknutí natahující se spouště.

„Ani se nehni,“ promluvilo to stvoření. Hlas mělo ženský, avšak zhrublý dlouhým zahálením. Manuel zhodnotil situaci. Pohledem přejel po zázemí za pultem. Kousek od probuzené ležel ještě druhý stín, nehybný. Chvíli trvalo, než jeho oči dokázaly rozeznat, že je to jen kupa vyschlých kostí. Pravděpodobně jeden z těch ubožáků, kteří se měli o celý komplex starat. To taky vysvětlovalo, kde ta holka vzala zbraň. Tenhle chudák už svou samotu neunesl a zastřelil se.

„Nechci ti ublížit,“ řekl Manuel a snažil se, aby jeho hlas zněl co nejvíc konejšivě. Viděl, jak se její ruka s pistolí chvěje. Měla zimnici. Musela se probudit ze spánku teprve před chvílí. Určitě měla taky strašný hlad a trpěla závratí – jako všichni, kdo se právě probrali z Labyrintu. Došlo mu, že by ji mohl přemoci jediným skokem. Pravděpodobně by vystřelila, ale je možné, že zbraň ani není nabitá nebo je zanesená prachem a nefunguje.

„Jak ti můžu věřit?“ zašeptala a zuby jí přitom drkotaly.

„Odložím teď svou zbraň, ale ty musíš udělat totéž,“ odpověděl klidně a pomalu položil nůž na zaprášenou zem. Ještě chvíli na něj mířila, než roztřesenou ruku spustila.

„Dobře. Teď půjdu k tobě a prohlédnu tě, ano?“

Dívce před ním se z hrdla vydral táhlý povzdech podobající se zavytí. Manuel si to vyložil jako souhlas a opatrně se posunul jejím směrem. Z opasku odepnul nouzovou baterku a rozsvítil ji. Kužel světla dopadl na štíhlé tělo oblečené v příliš velkých kalhotách a triku. Dlouhé černé vlasy se jí lepily na tvář. Zakryla si rukou oči. Sklonil baterku a přisunul se blíž. Natáhl ruku, opatrně se dotknul její lepivé, chladné kůže a odtáhl jí ruce z obličeje. Oči měla pevně zavřené, jako by se bála je rozlepit. Na první pohled vypadala zdravě. Byla bledá a pohublá a trochu se třásla, ale tep měla stálý a pravidelný. Rozhodně byla v lepší kondici než všichni ti ubožáci v ostatních nádržích.

„Otevři oči,“ pobídl ji Manuel, opatrně ji chytil za bradu a natočil její obličej ke světlu. Cítil mírný odpor, jak se snažila zakroutit hlavou.

„Musím ti zkontrolovat oči,“ naléhal, už však tušil, co uvidí, až do nich konečně pohlédne. Ještě chvíli vzdorovala, ale nakonec se trochu přestala třást a poslechla. Na Manuela zíral pár jasně fialových duhovek. Hlasitě vydechl. Tak výraznou fialovou ještě v očích žádného spáče neviděl. Intenzita té barvy ho tak překvapila, že se od dívky trochu odtáhl. Ona si toho všimla a rychle zase skryla obličej do dlaní.

„Ne, to je v pořádku, neschovávej se,“ natáhl se k ní, když se vzpamatoval. Donutil ji, aby se na něj znovu podívala. Když ho prvotní šok přešel, začínal vidět i jiné věci než jen chladné fialové oči. Prohlédl si její bledou, hezkou tvář, tmavé vlasy a červené rty zvedající se v koutcích. V očích lemovaných hustými řasami se zračil strach.

„Jsem zrůda,“ zašeptala téměř neslyšně.

„Ne, nejsi,“ přinutil se říct a doufal, že má pravdu. Za svůj život se setkal s až příliš mnoha Fialovookými a platilo pravidlo, že čím výraznější barva, tím nebezpečnější stvoření. V dívce před sebou však nedokázal vidět hrozbu. Byla to jen mladá holka. Mokrá, vyhublá, osamělá a vystrašená. Přemýšlel, co udělat. V tu chvíli se od dveří ozval Orion.

„Manueli?“ křikl a on se napřímil.

„Orione,“ odpověděl a obrátil se k siluetě stojící ve dveřích.

„Kluk říkal, že jeden z nich je naživu a někde tu běhá. Máš něco?“ zeptal se Orion a vykročil k němu. Manuel se zadíval na chvějící se dívku. Na sekundu zaváhal.

„Ne, nic. Myslím ale, že tu byl, našel jsem tady mokrý šmouhy,“ řekl a sehnul se, aby sebral skomírající baterku.

„Dobře, tak se rozdělíme, já prohledám pravý křídlo a ty si vezmi zbytek tohohle,“ poručil Orion a vydal se pryč. Manuel počkal, než se jeho kroky přestaly rozléhat po chodbě, pak znovu rozsvítil baterku a sklonil se k chvějící se dívce.

„Proč jsi mu neřekl, že jsem tady?“ zeptala se dívka udiveně. Manuel se na ni smutně zahleděl.

„Musíš rychle pochopit spoustu věcí, ale já bohužel nemám moc čas ti všechno vysvětlit. Před téměř sto lety byla většina lidstva uložena ke spánku do inkubátorů, aby přečkala období ekologické krize na Zemi. Svět tam venku se za těch sto let změnil. Jestli chceš přežít, musíš teď udělat přesně to, co ti řeknu. Rozumíš mi?“ podíval se na ni.

Po chvíli krátce přikývla.

„Fajn. Snad budeme mít později víc času, abych ti všechno vysvětlil. Teď ale nastav dlaň a dobře mě poslouchej.“

Vesmírná stanice Olympos

Na stanici nebylo nezvyklé, že rodiny jedly jinde než v hlavní jídelně. Kajuty přidělené rodinám s vyšším postavením měly vlastní kuchyň i koupelnu a téměř v ničem se nelišily od průměrných bytů na Zemi. Jen místo kamenných či betonových zdí ohraničovaly prostor stěny kovové a okna poskytovala výhled na nekonečnost vesmíru. Viktorie často sedávala u okna a čekala na svůj oblíbený okamžik, když se stanice dostala do míst, kde docházelo k předělu mezi dnem a nocí. Světlo se od modré planety pod nimi odráželo a Země zářila. Viktorie jako by v tu chvíli téměř dokázala cítit vánek, který jí čechrá vlasy, a vůni rosy po ránu. Ta vůně jí chyběla. A ta volnost. Chyběla jí možnost procházet se bosá ve vysoké trávě a vdechovat svěžest vznášející se ve vzduchu. V tomhle to měl Otis lehčí. Když je odvedli na vesmírnou stanici, bylo mu teprve půl roku. Nic z toho, co Viktorii tolik chybělo, si tedy nemohl pamatovat. Nikdo z místních o tom nemluvil, ale ona věděla, že spoustě z nich se po domově na Zemi stýská úplně stejně jako jí samé. Viděla to vepsané v zasněných obličejích, když si mysleli, že se nikdo nedívá. Na stanici nikdo netoužil mít víc peněz nebo majetku. Všechny tyto materialistické tužby překryla touha jiná: vrátit se na Zemi.

Snažili se přizpůsobit loď tak, aby se lidé na ní cítili co nejlépe. Vzniklo křídlo plné rostlin a zvuků ptáků, kam lidé chodili relaxovat, nic však nemohlo nahradit ten pocit, když vás slunce šimrá na nose a cítíte luční kvítí. Viktorie byla jedním z lidí, kteří se zabývali výzkumem fauny a flóry na lodi. Hledala způsoby, jak vypěstovat plodiny, které by je nejen uživily, ale také jim zpříjemnily zdejší pobyt. A dařilo se jim. Jenže se životem na Zemi se to nedalo srovnat.

„Už jsi zas myšlenkami tam dole,“ ozvalo se za jejími zády; nebyla to otázka, spíš prosté konstatování. Otočila se.

„Marku,“ usmála se na svého nevlastního otce.

„Ahoj,“ odpověděl, rukou ji pohladil po rameni a postavil se vedle ní. „Ještě pořád mě to nepřestává fascinovat,“ dodal.

„Jo, je to hezký pohled,“ vzdychla.

„Nebuď smutná, je dost pravděpodobné, že se tam za svůj život ještě podíváš.“

„To si opravdu myslíš?“ vzhlédla k němu a došlo jí, že do svých nadějí zahrnul jen ji, sebe ne. Vypadal starší než všichni ostatní. Starší než její máma. Marek nikdy nechtěl projít Labyrintem. Byl jedním z těch, kdo pracovali na projektu, který měl zajistit přežití lidstva, a také byl jedním ze zakladatelů Labyrintu – společně s jejím tátou. To oni dva celou tuhle věc vymysleli. Marek se po selhání první verze zavázal, že vyřeší všechny problémy, a podařilo se mu vytvořit verzi druhou, která už konečně byla bezpečná. On sám se však odmítal do Labyrintu ponořit víckrát, než bylo nezbytně nutné pro to, aby si prodloužil život, dokud nenajde spolehlivého nástupce, který by veškerou jeho práci zastal. Proto vypadal nejméně na osmdesát, ačkoliv Linda nanejvýš na pětapadesát. Marek nikdy nikomu neprozradil, proč do Labyrintu nechce vstupovat, Viktorie však měla své vlastní teorie. Labyrint měl člověka zkoušet a pokoušet, měl z něj vytáhnout to nejlepší i nejhorší, zlepšit jeho schopnosti a vyzdvihnout skryté talenty. Tato cesta však často vedla skrz ty nejtemnější kouty lidské duše. Málokdo se o svém pobytu v Labyrintu chtěl bavit s ostatními. Platilo nepsané pravidlo, že co se stalo v Labyrintu, zůstává v Labyrintu. Viktorie se nikdy nezbavila pocitu, že si Marek selhání i hořký konec jejího otce vyčítá. Nikdy si nejspíš neodpustil, že mu ukradl rodinu a zaujal jeho místo na stanici.

„Ano, dokud se člověk bude pravidelně ukládat ke spánku, je pravděpodobné, že se dožije sestupu na Zemi. Ve vesmíru nebudeme kroužit věčně,“ pokrčil Marek rameny.

„Ty se na Zemi už vrátit nechceš?“ zeptala se Viktorie a slyšela, jak se její nevlastní otec zhluboka nadechl.

„Mé místo je tady. Nemyslím si, že bych se toho ještě stihl dožít.“

„Mohl bys taky jít spát,“ podotkla. On se k ní otočil a shovívavě se usmál.

„Vždycky jsem si myslel, že víš, proč do Labyrintu nechodím, a že to chápeš,“ odvětil.

„Chápu, nebo si alespoň myslím, že to chápu,“ přikývla.

„Víš, Viktorie, když se první kolo testů nepovedlo, když jsem viděl, jak to pomalu, ale jistě přivádí tvého otce k šílenství, nechtěl jsem s tím projektem mít vůbec nic společného. Odešel jsem od něj a nechal tvého tátu, ať se s tím pere sám. Myslel jsem si, že už se k tomu nikdy nevrátím. Když za mnou ale přišli lidé z vlády a řekli mi, že do několika let bude Země neobyvatelná a že já jsem ten, kdo s tím může něco udělat, neváhal jsem. Chtěl jsem zajistit budoucnost tobě a ostatním, kteří si to zaslouží. Doufám, že vy, moje děti, a možná jednou i má vnoučata – že budete mít možnost se znovu procházet po Zemi. Já však jsem své právo na to ztratil. Abych zajistil místo na lodi celé rodině, musel jsem udělat věci, které mě poznamenaly. Svět tam dole nepotřebuje lidi jako já. Potřebuje mladé lidi s vizí lepší budoucnosti. Dobré lidi. Já jsem jenom starý, svým způsobem zpátečnický dědek.“

„Ale prosím tě,“ otočila se na něj pobouřeně Viktorie. Měla ho ráda a jeho slova ji bolela. Nedokázala si představit, že by ztratila kteréhokoliv ze svých rodičů.

„Co tu vy dva děláte?“ přerušila jejich rozhovor matka, která se právě objevila ve dveřích. Oba na ni překvapeně pohlédli. Nečekala na jejich odpověď.

„Večeře je na stole,“ oznámila a zmizela zpátky ve vedlejší místnosti.

„Tak pojď, půjdeme se najíst,“ pobídl Marek Viktorii a společně se odebrali ke stolu. Matka už všem přichystala talíř se sójovými karbanátky s kaší a zeleninovou směsí. To Viktorii zarazilo: tohle přece bylo slavnostní jídlo.

„Něco slavíme?“ předběhl ji bratr s otázkou. Matka se zarazila.

„No, vlastně ano. Posaďte se, musíme vám něco oznámit.“ Obě děti poslechly, ale vyměnily si přitom znepokojené pohledy. Pobízet k jídlu se však nikdo dlouho nenechal.

„Tak co je to velké oznámení?“ zeptala se Viktorie, když spolkla chutnou zeleninovou směs. Matka se podívala na Marka a odložila vidličku.

„Vlastně bychom o ničem zatím neměli mluvit, oficiální oznámení bude až zítra. Ale myslím, že se nic nestane, když vám to prozradíme už teď.“ Odmlčela se. Obě děti na ni zíraly.

„No tak nás nenapínej,“ pobídl ji Otis.

„Vláda se usnesla, že dojde k restrukturalizaci společnosti. V poslední době se začalo objevovat stále více lidí, kteří už chtějí odejít na odpočinek a rozhodli se, že udělají místo dalším generacím,“ ozval se Marek.

„Takže…“

„Takže vzhledem k tomu, že se uvolní místa v inkubátorech, bude možné uzavírat sňatky a vytvářet nové rodiny.“

„Hm,“ uniklo Viktorii a napětí, které v ní až doposud panovalo, se náhle rozplynulo. Znovu uchopila vidličku a nabrala si pořádnou porci karbanátku. „To není zas tak důležitá zpráva, mě se nic takového stejně týkat nebude.“

Oba rodiče se na ni zahleděli.

„Vlastně se tě to týkat bude, Viktorie,“ pronesla matka vážně. „S restrukturalizací souvisí fakt, že starší generace uvolní místo té mladší. Je potřeba nahradit ztráty v rodině novým životem, aby se zajistil genetický přenos. A jelikož jsme se s Markem rozhodli, že ani jeden nebudeme pokračovat ve spánkových cyklech, uvolnilo se místo pro vás oba.“

Sousto, které si právě vložila do úst, Viktorii zhořklo na jazyku. Zakašlala a rychle se natáhla po sklenici vody.

„Rozhodli jste se umřít?“ vyhrkla, když se jí podařilo kašel zkrotit.

„Odejít,“ opravil ji Marek, ale sklopil zrak.

„Jsme staří. I když na svůj věk nevypadáme, ve skutečnosti by nám letos oběma bylo už sto třicet.“

„Ale vždyť to byla celá pointa vývoje inkubátorů a Labyrintu. Nemuset umřít,“ ozval se poprvé za celou dobu Otis. Otec se na něj zahleděl.

„Ne, Otisi, pointou Labyrintu bylo rozvinout tvůj potenciál, udělat z tebe lepšího člověka, abys mohl lépe přispívat společnosti. Já i Linda už jsme dosáhli všeho, čeho jsme mohli. Poslední cykly v Labyrintu nás nijak nevylepšily, pouze nám dovolily tu s vámi zůstat déle. Vaše generace je ještě schopna něčeho dosáhnout, ale my patříme do starého světa a myslíme si, že k vytvoření světa nového je zapotřebí mladých myslí. Nebylo by moudré, aby se nový svět snažili tvořit ti, kteří ten starý zničili.“

Všichni se odmlčeli.

„Mami…,“ otočil se syn na svou matku a hlas se mu zadrhl v hrdle. Natáhla se přes stůl a konejšivě položila dlaně na ruce svých dětí.

„Všechno bude v pořádku,“ řekla, ale hlas se jí mírně chvěl.

„Takže co, to prostě počkáte, než vás dostihne stáří, nebo se rovnou půjdete nechat uspat?“ ozvala se Viktorie tónem hrubším, než měla v úmyslu, a vytrhla se matce.

„Odchod si každý volí sám, ještě jsme se s tátou nerozhodli.“

Markův pohled se střetl s jejím.

„Viky, uklidni se. Jednou, až budeš mít za sebou tolik co my, to pochopíš.“

„Ne, to teda nepochopím,“ odsekla a zvedla se k odchodu. Ve dveřích se ještě zastavila. „Svoje životy zahazujete zbytečně, já stejně žádný děti mít nechci,“ dodala a vyběhla z místnosti.

Země

Krčila se ve stínech malé, potemnělé místnosti. Přesně tak, jak jí poradil. Nevěděla, co má v plánu, ale sebrala veškerý zbytek své odvahy a rozhodla se tomu neznámému muži věřit. Když na chodbě zaslechla blížící se kroky, vystartovala. Vahou svého těla rozrazila těžké dveře dokořán, zapotácela se a dopadla na osvětlenou podlahu.

„Ani hnout!“ zakřičel muž, kterému se připletla do cesty. Kvapně se otočila ke zdroji hluku a zvedla ruce.

„Neubližujte mi!“ vykřikla a rukama si zakryla obličej před kuželem ostrého světla.

„Ruce nahoru a nehýbej se!“ poručil chladný hlas.

„Dobře.“

Poslechla a ruce zvedla tak, aby na ně viděl. Víčka stále tiskla k sobě, mžourala jen skrz malé škvírky. Muž k ní přiskočil a horkýma, silnýma rukama jí osahal celé tělo, jak se snažil objevit schovanou zbraň.

„Otevři oči,“ poručil a ona zdráhavě poslechla. Muž jí posvítil přímo do očí a na chvíli ji oslepil.

„To jsou ale pěkný hnědý kukadla,“ zabručel sám pro sebe. „Manueli! Kluku! Našel jsem ji!“ zakřičel kamsi do chodby a potom se k ní znovu sklonil. Snažila se dýchat klidně.

„Vstaň, nemusíš se bát. Neublížíme ti,“ otočil se zpátky k ní a pomohl jí na nohy. Jeho ruka byla velká a mozolnatá. Zavrávorala, když ji vytáhl nahoru. Do chodby se mezitím vřítily další dvě postavy.

„Je to jenom holka,“ řekl mladší z nich překvapeně.

„No, a ty sis kvůli ní málem nadělal do gatí,“ rýpnul do něj posměšně ten druhý. Ten, kterého už znala. Přišel blíž a upřeně se jí zadíval do očí. Zavrávorala a on ji zachytil. Najednou, když polevil příval adrenalinu, měla pocit, že je strašně slabá.

„Měli bysme jí dát něco k jídlu,“ řekl Manuel. „A měla by se umýt. Musíme co nejdřív vypadnout, než se sem začnou stahovat všechny možný potvory.“

„Jo, měli bysme jít. Stejně tu není nic moc použitelnýho. Zatím se o ni postarej, já s klukem půjdeme pobrat, co se dá,“ nařídil nejstarší z mužů, otočil se na patě a spolu s nejmladším odešli. Manuel počkal, než se ztratili docela, a pak jí pomohl se posadit ke stěně.

„Jak jsi to věděl?“ zeptala se tiše.

„Co?“

„Že mi neublíží.“

Povzdechl si a posadil se vedle ní. Zalovil v kapse a podal jí kus chleba.

„Jez, uleví se ti,“ pobídl ji, když si všiml, jak zaváhala. Nakonec se do krajíce hladově zakousla. „Svět, do kterého ses probudila, je jiný, než v jakém jsi šla spát. Venku platí jiná pravidla. Lidé s fialovýma očima nejsou žádoucí,“ řekl, zatímco v ústech žmoulala okoralý chléb.

„Tak proč jsi mi pomohl?“

„Protože nevěřím tomu, čemu ostatní,“ odpověděl neurčitě s pohledem upřeným na protější stěnu.

„Čemu věří ostatní?“

„Že Fialovoocí jsou vtělením démonů.“

Přestala žvýkat a podívala se na něj.

„Necítím se jako démon,“ špitla a on se pousmál.

„Taky že nejsi. Ale spoustě lidí stačí vidět fialový záblesk v očích, aby se na nic neptali a rovnou zabíjeli. Musel jsem ti dát šanci tohle stigma překonat.“

„Proč?“ zeptala se znovu.

„Jak jsem řekl, nevěřím mýtům a myslím, že každý má mít právo se hájit.“

Chvíli se na něj dívala, pak spolkla poslední kousek chleba a pokývala hlavou.

„Co bude teď?“

„Teď tě odvedu do sprchy, abys ze sebe smyla tu nechutnou břečku, ve které jsi plavala skoro sto let, a potom vyrazíme zpátky do tábora.“

Vstal a natáhl k ní ruku. Když se jí chopila, jasně si uvědomoval, jak malá a křehká se zdá být. Zároveň ale věděl, že zdání může klamat. Netušil, jak ji cesta Labyrintem změnila, a ona prozatím nedávala nic najevo. Věděl však, že by nebylo moudré polevit v ostražitosti. Kdo ví, jaké schopnosti ukrývá. Dary se zpravidla začínají projevovat až několik dní po probuzení. Možná že zatím oni ona sama neví, čeho všeho je schopná.

Pomohl jí na nohy a odvedl ji ke sprchám. Byla to několik metrů dlouhá, vydlaždičkovaná místnost s vlastním ohřívačem vody ve vzdálenějším rohu. V koutech bylo několik pavučin, které připomínaly, že místnost již dlouho nikdo nepoužil. Manuel však předpokládal, že ten ubožák, který tu byl ponechán, aby hlídal ostatní, musel dodržovat alespoň základní hygienu. Přistoupil k jedné ze sprch a zkusmo pustil kohoutek. Hlavice se napjala a sprcha zaprskala, než se z ní vyhrnul rezavý proud. Po chvíli se voda trochu vyčistila – na pití to nebylo, ale na to, aby se děvče umylo, to stačilo. Přemýšlel, jak dlouho se on sám nesprchoval. Vypnul kohoutek a podal hlavici té tajemné dívce.

„Umyj se a já ti zatím donesu nějaké oblečení, které ti bude víc sedět,“ vyzval ji a otočil se k odchodu.

„Ne, neodcházej, prosím,“ vyhrkla a natáhla k němu ruku.

„Ale…,“ chtěl odporovat.

„Nechci být sama.“

Prosba v jejím pohledu byla tak intenzivní, že nedokázal odmítnout.

„Dobře, posadím se tady ke stěně a budu se dívat jinam. Oblečení ti seženeme pak,“ rezignoval nakonec, svezl se na podlahu a snažil se neohlížet. Uslyšel, jak zašustily její příliš velké svršky, a za pár sekund už se ozvalo nepravidelné pleskání, jak kapky vody začaly stříkat na dlažbu na zemi.

„Jak se jmenuješ?“ ozvala se náhle.

„Manuel, ale všichni mi říkají Manu,“ odpověděl a odolával touze se otočit.

„Já myslím, že jsem se jmenovala Asa,“ ozvala se ona skrz zástěnu z vody.

„Těší mě, Aso.“ Ztěžka polkl a raději zavřel oči.

Vesmírná stanice Olympos

Všichni se shromáždili v jídelně – byla to největší místnost celé stanice. Denně se zde vystřídaly stovky obyvatel. Panoval tu čilý ruch. Jeden hlas se snažil přehlušit druhý, ale nebyl to nepřátelský křik. Všichni se dobře bavili a přátelsky se poplácávali po zádech. Viktorie se krčila u stolu v nejzazším koutě místnosti a tiše vyčkávala. Otis jako vždy seděl po jejím boku a byl obklopen hloučkem dychtivých holek. Zprávu, kterou jim včera rodiče sdělili, nesl mnohem lépe. Aby taky ne, když se mu právě naskytla možnost legálně plodit děti.

Ruch zničehonic utichl, když do jídelny vešly tři postavy ve velitelských uniformách. Postavily se na stupínek uprostřed místnosti a nacvičeným pohybem ruky pozdravily všechny přítomné.

„Vítejte, přátelé. Jsem rád, že jsme se tu sešli v tak hojném počtu,“ promluvil nejstarší z nich. „Nebudu dlouho zdržovat a přejdu rovnou k věci. Jak jste se mnozí z vás už jistě od svých rodin dozvěděli, vzhledem k tomu, že se vyskytlo více žádostí o ukončení cyklů ze strany našich prvních rezidentů, rozhodla se vláda těmto žádostem vyhovět. Při této příležitosti se budou příští týden konat slavnosti k uctění památky našich bližních a jejich oběti, která dá vzniknout novému životu.“

Vzduchem se neslo souhlasné mručení. Jediná Viktorie si znechuceně odfrkla.

„S těmito novými okolnostmi zároveň souvisí naše další ustanovení. Počínaje dnešním dnem budou umožněny sňatky a zakládání nových rodin.“

Celá místnost se naplnila vzrušeným šepotem. „Toto povolení s sebou však nese několik pravidel,“ pokračoval muž a rozhlédl se po místnosti.

„Je nutné si uvědomit, že tato nová příležitost znamená také mnoho zodpovědnosti. Založení rodiny by nikdy nemělo být ukvapeným činem. Po důkladné debatě se rada usnesla, že do výběrového řízení budou zařazeni muži a ženy v rozmezí od osmnácti do třiceti let fyziologického stáří. Starší jedinci vzhledem ke genetickému riziku nebudou zvažováni jako kandidáti. Všichni, kteří vyhovují tomuto kritériu, se též podrobí kompletní lékařské prohlídce, při níž bude hodnocena jak fyzická, tak psychická zdatnost. Poté bude rozhodnuto, kolik kandidátů postoupí do posledního kola a bude jim umožněno založit rodinu.“

Atmosféra v davu pojednou zhoustla.

„Vím, že kritéria, která jsme nastavili, jsou přísná. Jistě však chápete, proč postupujeme právě takto,“ rozhlédl se po davu. I v obličejích těch, kteří dřív nesouhlasně bručeli, se odráželo porozumění. Dost možná bylo v sázce přežití lidské rasy. Nikdo z nich netušil, zda se ještě někdy vrátí na Zemi, a pokud ano, zda někdo z těch, které na ní zanechali, přežil. Kdyby tomu tak bylo, bylo zcela logické, aby vybírali ty nejzdatnější jedince mezi sebou.

Viktorii se poprvé od včerejšího večera ulevilo. Šance, že by postoupila do posledního kola a bylo jí umožněno založit rodinu, byla téměř nulová. Měla sice odpovídající věk, ale její fyzická zdatnost byla hluboko pod tím, co se zde považovalo za průměrné. Zato Otis má svůj postup jistý, pomyslela si a podívala se na bratra, který se usmíval od ucha k uchu. Přála mu to, přesto však nedokázala potlačit mírné bodnutí v hrudi. Nebyla to žárlivost, spíš strach. Strach z toho, že ho ztratí. Doteď byli jen oni dva. Až její mladší bratr založí rodinu, Viktorii odsune na druhou kolej. Rodiče budou pryč a ona zůstane úplně sama. Sevřelo se jí hrdlo.

Raději vstala a vyklouzla z místnosti. Nikdo si jí nevšiml – jako obvykle. Rychle kráčela chodbou a doufala, že se co nejrychleji a nepozorovaná dostane do svého pokoje. Hlasy vycházející z chodby, do které už už chtěla zahnout, ji však přiměly zastavit.

„Je to vážně pravda?“ slyšela ženský hlas.

„Ano, několikrát jsem si to potvrdil,“ ozval se mužský. Viktorie zůstala stát za rohem a přitiskla se ke stěně. Nevěděla, proč poslouchá. Naléhavý tón v hlasech těch dvou ji však přinutil zůstat na místě.

„Satelit zachytil větší pohyb, než jaký jsme pozorovali za posledních pár let.“

„To znamená, že se začali probouzet,“ konstatovala žena.

„Ano. Nastavený cyklus starších strojů právě skončil.“

„V tom případě bychom tam měli někoho poslat, aby na to dohlédl.“

„Chcete, abych sestavil posádku?“

„Ano, ale jen pár lidí. A udržte to v co největší tajnosti. Každý člověk na téhle lodi by dal cokoliv za to, aby se mohl zase procházet po Zemi.“

Viktorie se neubránila překvapenému zalapání po dechu. Tak o tomhle se celou dobu bavili! Na Zemi se něco děje, a jestliže jsou na ní lidé, znamená to, že je po krizi a planeta je znovu obyvatelná. Tohle mohla být její šance! Mohla by uniknout svému osudu na lodi! Bezmyšlenkovitě vyskočila ze svého úkrytu. Postavy sebou trhly.

„Já se hlásím!“ vykřikla.

Žena v uniformě se na ni zamračila. „Jak dlouho tam jste?“ zeptala se podrážděně.

„Dlouho,“ zalhala Viktorie. Muž se ženou si vyměnili nesouhlasné pohledy.

„Víte, že poslouchat cizí rozhovory je neslušné?“ ozval se muž.

„Víte, že bavit se o něčem tak důležitém na chodbě je nezodpovědné?“ opáčila Viktorie.

Ženě zajiskřilo v očích a obočí se jí stáhlo k sobě. „Vy jste dcera Marka Spiera,“ řekla nahlas, co jí náhle došlo.

„Ano,“ odpověděla Viktorie. Neopravovala ji. Pro všechny tady na lodi byl Marek jejím rodičem. O pravém Viktoriině otci se mlčelo – přestože právě díky němu dostali možnost přežít tak dlouho. Všichni kromě Viktorie a členů její rodiny jako by na tento fakt zapomněli. K Markovi se tu však všichni chovali s respektem.

Žena si Viktorii změřila chladným pohledem. „Pokud vím, nemáte žádné mimořádné schopnosti. Proč bychom vás měli brát na tak důležitou misi?“

„Protože to chcete udržet v tajnosti,“ vypjala Viktorie sebevědomě hruď a doufala, že to na ně zapůsobí. Muž si pobaveně odfrknul. Viktorie riskovala, když jim takhle otevřeně sdělila své úmysly. Mohli se jí zbavit jinak. Na lodi byla spousta míst, kde se jí mohla přihodit nehoda. Spoléhala však na to, že tato společnost dodržuje základní lidská práva.

„Hm,“ uchechtla se žena a dál na ni upřeně hleděla. „Umíte alespoň něco užitečného, Viktorie?“

„Ano, jsem bioložka se specializací na faunu a flóru. Budete potřebovat někoho, kdo obhlédne, jestli je na Zemi dostatek úrodné půdy. Dost vody a zvěře.“

Mezi mužem a ženou v uniformách proběhl krátký rozhovor beze slov.

„Tak dobrá, proč ne. Zastavte se večer u mě v kanceláři.“

S těmito slovy se otočili a zmizeli v postranní uličce. Viktoriino srdce zběsile tlouklo vzrušením.

Země

Když vylezli z bunkru, nad pouští se už rozednívalo. Slunce svými prvními paprsky prozkoumávalo zmrzlé kamení a dopadalo na tváře čtyř poutníků. Každý z mužů nesl na zádech objemný vak plný součástek, oblečení a všeho, co dole našli a o čem si mysleli, že by to mohli v budoucnu využít. Asa se zhluboka nadechla. Až doteď si neuvědomila, jak zatuchlý vzduch v krytu byl. Mráz se jí zakousl do plic a studil ji na odhalené kůži. Přitáhla si bundu, kterou jí dole Manuel našel, pevněji k tělu. Byla mu vděčná, že objevil oblečení, které jí víc sedělo. Konečně si nemusela pořád popotahovat kalhoty a nohy už jí v botách neplavaly.

„Musíme vyrazit, ať k oáze dorazíme dřív, než se písek promění v rozžhavenou pec,“ popohnal je nevrle nejstarší z mužů. Všichni se bez řečí dali na pochod.

„Kam jdeme?“ zeptala se Asa šeptem. Poušť byla tak klidná, že se bála to ticho narušit.

„Přece do tábora,“ odpověděl ten, kterému neřekli jinak než „kluku“.

„Je to daleko?“

„Asi tři dny cesty,“ ozval se Manu.

„A oáza?“ pokračovala. Měla tolik otázek.

„Pár hodin.“

Ani jeden z mužů nevypadal, že by s ní chtěl nějak víc zapřádat rozhovor. Zkoumavě se zahleděla na Manuela. Když spolu byli sami, bavil se s ní jinak. Ve společnosti těch dvou jako by se z něj najednou stal jiný člověk. Nutilo ji to přemýšlet. Byl pro ni přinejmenším stejnou záhadou, jako byla ona pro něj. Neustále se jí honilo hlavou, jak mohl vědět, co má udělat? A kde vzal ten pár hnědých kontaktních čoček, které jí dal, a pravděpodobně jí tak zachránil život? Toužila se ho vyptat na tolik věcí, ale pokaždé když se odhodlala mu nějakou otázku položit, jednoslovně ji odbyl a po zbytek cesty ji ignoroval.

Když se rozednilo, kamenitá poušť se během pár desítek minut změnila k nepoznání. Slunce stoupající nad obzor se vší silou opíralo do kamení a vzduch nad obzorem se tetelil. Ase bylo horko a cítila, jak se jí točí hlava. Vody, kterou nesli, bylo málo a měli ji na příděl. S očima sklopenýma k zemi poslušně šlapala za ostatními a doufala, že to utrpení brzy skončí.

K oáze dorazili, když se slunce vyhouplo nejvýš. Asa už téměř necítila nohy a oblečení měla mokré od potu. Nejprve si myslela, že se jí to jen zdá. Před poutníky se zničehonic vylouplo místo plné vzrostlých stromů lemujících malé jezero s průzračnou vodou. Všichni, jako by znovu získali síly, přidali do kroku. Když dorazili do oázy, usadili se do stínu stromů a Manuel natrhal ovoce, které na nich rostlo. Pár plodů podal i Ase, která se do nich s chutí zakousla. Nepodobalo se to ničemu, co znala. Z dřívějšího života si pamatovala spoustu druhů ovoce, tohle svou konzistencí nejvíc ze všeho připomínalo meloun, chutnalo to však po citronu.

„Co to je?“ zeptala se, když dojedla poslední kousek.

„Je to nově vzniklá odrůda citrusů odolná proti suchu. Zatím jsme tomu ale nedali žádný název. Osvěžující, co?“ usmál se Manuel. Asa přikývla.

„Tak jo, naberte si vodu, je čas vyrazit,“ ozval se Orion, vstal ze stínu a oprášil si kalhoty.

„Musíme dál?“

„Neboj, tentokrát už nepůjdeme po svých. Zbytek cesty bude pohodlnější,“ ujistil ji Manu a pomohl jí na nohy. Společně přelezli přes kupu kamení a Ase se ulevilo. Za kopcem se ukrýval zaprášený, avšak bytelně vypadající džíp. Manuel k němu došel a zkontroloval panel u předních dveří.

„Plně nabito,“ konstatoval.

„Ještě aby ne, když stálo celý dopoledne v týhle výhni,“ utrousil Orion a otevřel dveře.

„Funguje na solární panely. Když došla ropa a nezbyl nikdo, kdo by ji chtěl dál těžit a zpracovávat, museli jsme se přizpůsobit. A taky je to lepší pro životní prostředí,“ vysvětlil Manu. Nastoupili do vyhřátého auta. Orion se chopil řízení. Džíp se tiše rozjel a vířil za sebou oblaka prachu.

„Odpočiň si, teď se dlouho nebude nic dít,“ otočil se Manuel k Ase.

Ta si tiše povzdechla. Čekaly ji tři dny v rozpálené plechové krabici. Alespoň však nemusela jít po svých. Najednou ji napadlo, že lepší to nejspíš už nikdy nebude. Probudila se do úplně jiného světa, než na který byla zvyklá. Jak se její mysl pomalu začínala rozpomínat, zachvátil ji stesk po rodině a minulosti. Nikdy toho doma neměli moc, ale byla zvyklá na střechu nad hlavou a svěží sprchu každý den. Pravidelný přísun jídla a setkání s přáteli. Zastesklo se jí po smíchu, který se rozléhal jídelnou, když se sešli k večeři. Došlo jí, že tohle všechno je v nenávratnu. Její rodina je už skoro sto let pryč. Obětovali se, aby jí dali šanci žít. Za spánek v inkubátoru dali všechno, veškeré své úspory. I životy. Jen proto, aby dali šanci své jediné dceři. Pro lepší budoucnost. Lepší život. Teda jestli tohle je ta lepší budoucnost…, pomyslela si. Chmurné myšlenky však záhy zahnala. Oproti ostatním měla totiž jednu výhodu: byla naživu. A to stálo za to. Alespoň prozatím.

Vesmírná stanice Olympos

Otis si spokojeně povzdychl, když sesedla z jeho těla a položila se vedle něj na postel. Otočil se na bok a objal její orosené nahé tělo.

„Věříš mi, že o tomhle se mi celých deset let ve spánku zdálo?“ zavrněl jí do ucha a cítil, jak se usmála.

„O čem jiném by se ti taky mohlo zdát,“ otočila se k němu. Zahleděl se do jejích jasně modrých očí.

„Vážně. Celou cestu Labyrintem jsem se vždycky snažil dostat k tobě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fialová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.