Stín z minulosti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Nela Klasová

Stín z minulosti – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu bych chtěla věnovat svým dětem.
Nikdy nezapomínejte, že i malý sen se může stát
skutečností, když v něj opravdu věříte.

Prolog

Prosinec 2019

Byl deštivý večer. Blížily se Vánoce, ale počasí vypadalo spíš na půlku listopadu. Už jel skoro hodinu a ještě nebyl na místě. Cestu už znal, nejel tam poprvé. Po levé straně minul velký kravín a blížil se k lesu, který přímo sousedil s vesnicí, kde bydlela. Věděl, že až zahlédne první světla, je to k ní už jen pár minut. Dnes jede naposled jen okouknout situaci. O Vánocích má v plánu ji konečně oslovit a oznámit jí, že jí odpustil vše, co mu udělala. Chce jí říct, že už je hodna toho se k němu vrátit.

„Už nám nikdo nebude stát v cestě,“ řekl si pro sebe a díval se při tom na její fotku, kterou měl pověšenou na zpětném zrcátku. Byla z doby, kdy spolu začínali. Měla dlouhé blond vlasy svázané do nedbalého copu. Nemalovala se, takže vynikl její pihovatý obličej. Na sobě měla upnuté modré šaty s výstřihem, které si ten den koupila někde ve slevě, a v ruce držela skleničku s mojitem. Slavili spolu jeho narozeniny. Na jejích velkých zelených očích bylo vidět, že už toho dost vypila, ale neztrácela dobrou náladu a široce se usmívala. Tu fotku miloval. Mohl se na ni dívat hodiny. V té době to mezi nimi bylo dokonalé.

Když se blížil k vesnici, rozpršelo se snad ještě víc, stěrače kmitaly, co to šlo, a jemu připadalo, že přes déšť je stále méně vidět. Přeladil rádio, zrovna hráli její oblíbenou písničku. Mosty od Lenky Filipové a Karla Zicha. Přepadla ho nostalgie a začal vzpomínat na ty časy, kdy byli ještě spolu.

Představil si, jak si zpívala v koupelně, když si myslela, že on není doma. Pokaždé se proplížil až ke sprchovému koutu. Rád pozoroval její nahé tělo, jak po něm stékají kapky vody. Byla dokonalá. Představoval si, jak s ní stráví celý život.

Požádal ji o ruku, ale ona ho odmítla a chtěla odejít. Věděl, že to s ním v poslední době neměla lehké. Občas se to trochu zvrtlo, ale nikdy tak jako tenkrát. Myslel si, že to překonají spolu. Myslel si, že ho miluje i přes jeho veškeré chyby, a že jich je. Když na něj začala křičet, že už jí to sliboval tolikrát a vždycky to bylo jen horší, tak to prostě nevydržel. Poslední, co si pamatuje, je, jak ho odvádí policie a ji odváží sanitka. Nějaký soused musel zavolat o pomoc. On skončil ve vězení na pět let pro ublížení na zdraví. Když ho pustili za tři roky na podmínku, už byla s jiným.

Celé měsíce je pozoroval. Sledoval je každý večer, našel si v tom nový koníček. Buď seděl v autě naproti jejich domu a pozoroval ji, jak v kuchyni připravuje večeři nebo jak se spolu dívají v obývacím pokoji na filmy. Jindy je zase stopoval, když se vypravili ke známým nebo do restaurace na večeři. Nejhorší pro něj bylo pozorovat je, když se odebírali domů a bylo na nich vidět jejich sexuální napětí. Lezli po sobě, když se blížili ke dveřím, líbali se a osahávali. Občas z toho všeho vzrušení zapomněli zamknout dveře nebo zatáhnout závěs v ložnici. Když je skrz okno pozoroval, chtělo se mu z toho zvracet, ale něco ho nutilo se dívat až do konce. Jednou se mu podařilo dostat se až do domu, sledoval je přes škvíru v přivřených dveřích ložnice. Málem se neudržel a vlítnul tam, zničehonic jim zazvonil telefon a on se musel rychle dostat ven. Téměř ho nachytali.

Když zjistil, že je těhotná a budou se brát, byla to poslední kapka. To dítě mělo být jeho. Ona měla být jeho. V té době už měl vymyšlený plán, jak ji získat zpět. Už věděl, co udělá. Musel jen počkat na pravý okamžik. Vše měl vymyšleno do nejmenšího detailu. Provede to a pak na pár měsíců zmizí, aby ho nikdo nepodezíral. Když se mu vybavily všechny tyhle vzpomínky, vždycky ho to rozčílilo.

„Nemuselo to tak být,“ vztekal se a začal nepříčetně bušit do volantu. Z myšlenek ho vytrhlo troubení protijedoucího auta. Zamyslel se tak, že si ani nevšiml, že málem sjel ze silnice. Blížil se k vesnici, ve které bydlela. Byl vzrušením celý bez sebe.

Konečně ji našel. Zjistil si o ní všechno, co promeškal, když byl pryč. Věděl, že pracuje jako učitelka v místní škole, od které má pronajatý dům. Věděl taky, že má spolubydlícího, což se mu vůbec nelíbilo. Ale z toho, co vypozoroval v posledních měsících, žádnou náklonost k němu nechovala, což bylo jedině dobře.

Nebylo ještě ani osm hodin a v domě už byla tma. Dům stál na konci ulice a všude okolo bylo prázdno, tak musel zaparkovat blíž k návsi, ne na svém obvyklém stanovišti, aby si ho nikdo nevšiml. Stále měl dobrý výhled na příjezdovou cestu k domu. Kdyby nebyla doma, musela by jít okolo něj.

Čekal dlouho. Asi po dvou hodinách si v bočním zrcátku všiml dvou postav, které šly jeho směrem. Už zdálky poznal, že je to ona. Šla s tím mamlasem, co bydlel u ní. Prošli kousek od jeho auta, přikrčil se, aby ho nebylo vidět. Byli tak hluboce zaujati hovorem mezi sebou, že by si ho nevšimli, ani kdyby stál vedle nich. Blížili se k domu. I když lilo jako z konve, jim to bylo očividně jedno. Najednou ji muž popadl a zatáhl ji do stínu vzrostlé lípy, která stála před domem. Chytil ji za tvář a dlouze ji políbil.

Když to spatřil, nechtěl tomu uvěřit. Myslel na to, co se mohlo pokazit. Byl tu naposledy před týdnem a mezi nimi to vypadalo na bodu mrazu. Není možné, aby se jejich vztah takhle rychle změnil. Nemůže dovolit, aby ji zase ztratil kvůli jinému muži. Musí jednat, a to co nejdřív. Musí se ho zbavit. Byl vzteky celý bez sebe, ale držel se, aby se neprozradil.

„Už ne. Znova ne. Udělala to zase. Ty budeš moje. To ti nedovolím,“ v hlavě mu běhaly nenávistné myšlenky. Věděl, že tohle už jí znovu projít nemůže. Jakmile ti dva zašli do domu, začal v autě divoce řvát a rozjel se zpátky směrem k městu.

Červen 2019

1.

Stela s Julií a dětmi seděly v jedné místní cukrárně. Děti se zrovna dohadovaly, jaký zmrzlinový pohár si dají.

„Já bych si dal ten s ovocem a šlehačkou… Ne, nebo ten s čokoládovou polevou a sušenkami,“ vykřikoval Tadeáš.

„Já bych chtěla ten s barevnými křupinkami,“ překřikovala ho Josefína. Nebylo slyšet vlastního slova, jak se předháněli, kdo si objedná první.

Nato se do toho vložila Julie: „A dost! Nedostanete žádný, když tu budete takhle pokřikovat.“ Dvojčata ztichla a najednou byl konečně slyšet ten jemný dětský hlásek malé Sofie: „Mamí, čoko banán, prosím.“

Stela se usmála a objednala Sofii pohár s čokoládovou zmrzlinou a kousky banánu. Dvojčata si nakonec vybrala ovocný se šlehačkou. Stela s Julií si daly zasloužené cappuccino a každá velký kousek čokoládového dortu. Co se týče dezertů, byly obě milovnicemi čokolády.

Láska k čokoládě nebyla to jediné, co je jako kamarádky spojovalo. Obě milovaly četbu historických románů. Rády jedly a vařily italskou kuchyni. Hlavně obě zbožňovaly útěky do přírody na dlouhé procházky.

Když utichlo štěbetání dětí, které poslušně pojídaly své zmrzlinové poháry, otočila se Stela na Julii a zničehonic spustila:

„Juli, jsem moc ráda za to, co jsi pro nás udělala. Jste s Tomem jediná rodina, co nám zbyla. Jsem ti nesmírně vděčná za to, že jste nás nechali u sebe, ale já se musím posunout dál. Už to takhle dál nevydržím. Potřebuji se hnout z místa a začít zase žít. Ale opravdu ti moc děkuji. Začnu si hledat nové bydlení a práci, abychom se od vás mohly co nejdříve odstěhovat.“

„Ale Stelo, kam pospícháš? Chápu, že chceš zapomenout na to, co se stalo, a začít nový život. Obdivuji tě, že ses z toho dostala takhle rychle, vždyť to ještě není ani rok. Některým lidem to trvá mnohem déle,“ přerušila její monolog Julie. „Říkala jsem ti přece, že u nás můžeš zůstat, jak dlouho budeš chtít. Kdybys nechtěla, můžu ti sehnat přes naši realitku nějakej levnej byt kousek od nás. A mimochodem by se mi celkem hodilo mít tě tady přes léto. Tábory a chůvy se prodraží,“ rýpla si do Stely Julie.

„Děkuji, ale nechci zůstat ve městě,“ poděkovala Stela. Po chvíli s úšklebkem dodala: „Hlídání dětí zadarmo, tak to by se ti líbilo.“ Julie se usmála a zuby měla celé od čokoládového dortu.

„Tak dobře, ale jen přes léto. Ale když najdu něco, co se mi bude líbit a bude to v rámci mých finančních možností, tak to beru a stěhuju se, hned jak to bude možné. Nechci vám dál stát v cestě,“ ukončila Stela tohle téma, protože moc dobře věděla, že s Julií se nemá cenu hádat. Julie jen přikývla a pustila se znovu do dortu.

Stela s údivem pozorovala, jak si ho Julie vychutnává. Vždycky když jedla něco, co jí opravdu moc chutnalo, dělala u toho různé zvuky a posunky.

„Mňam, to je fakt pecka,“ prohodila s plnou pusou Julie. Ještě snad nedojedla sousto a už do sebe cpala další. Stela se jí musela začít smát. Představte si ženu v drahém kostýmku na jehlových podpatcích a dokonale upravenými vlasy, která se láduje dortem jako nějaké zvíře. Fakt to byl vtipný pohled.

Stela se pustila do svého kousku a zabloudila očima směrem k oknu. Všimla si, že naproti přes ulici stojí stará vývěsní tabule. Ve větru se hýbaly různé plakáty a letáky, které zvaly na přednášky, koncerty nebo pohybové lekce. Vůbec netušila, že se ještě takováto inzerce používá. Myslela si, že v dnešní době najdete všechno už pohodlně na internetu. Zírala upřeně na tabuli a měla takové zvláštní nutkání se tam jít podívat. Zvedla se, jako by ji táhla nějaká cizí síla, a bez jediného slova se k ní vydala.

„Stelo, kam jdeš? Stelo?“ křikla Julie a zírala na ni jako na blázna. Stela šla dál a ani se neohlédla. Když přišla k tabuli, chvíli si prohlížela různé nabídky tanečních lekcí, služeb hodinových manželů a workshopů pro maminky na mateřské. Najednou si v rohu všimla menšího letáku, na kterém bylo v pár bodech napsáno:

„Základní škola na venkově hledá učitele nebo učitelky pro žáky první a třetí třídy. Nástup od září 2019. Požadováno pedagogické vzdělání. Praxe není nutná. Skvělé platové ohodnocení. Možnost pronájmu ubytování – menší domek se zahradou.“ Dále telefon a e-mail na ředitele školy.

Stela si ani neuvědomila, že leták sundala, a už vytáčela číslo na ředitele. Vůbec nevěděla, kde se ta škola nachází, netušila, co řekne nebo na co se zeptá, prostě volala.

Když už se chystala telefon položit, ozvalo se: „Dobrý den, u telefonu Pavel Šimek. Omlouvám se, že to tak trvalo, ale je konec školního roku a já nic nestíhám. S kým mluvím?“

Stela se nestihla pořádně vzpamatovat a snažila se v celé situaci trochu zorientovat. Stále koukala nevěřícně na ten leták a nakonec ze sebe vyloudila: „Dobrý den, jmenuji se Stela Fabiánová. Právě jsem narazila na váš inzerát ohledně učitelky prvňáčků. Chtěla jsem se zeptat, zda je ještě aktuální.“

V ředitelově hlasu bylo slyšet nadšení: „No samozřejmě, že je aktuální. To jsem rád, že voláte. Ještě se mi nikdo neozval. Zaúkoloval jsem svého vnuka už asi před měsícem, aby roznesl letáky po městě a dal to na internet,“ mluvil rychle ředitel, „chápete, já si s počítačem moc nerozumím a do města se skoro nedostanu. No a on na to zapomněl, syčák, připomněl jsem mu to tenhle víkend, když byl u nás na večeři. Koukal na mě, jako bych ho o to žádal poprvé. Tak to vypadá, že se k tomu konečně dostal. Promiňte, jsem trochu víc výřečný. Abychom se dostali k věci. Jestli máte o tuto pozici zájem, mohli bychom se domluvit na nějaký den na pohovor a pak se uvidí? Kdy by se vám to hodilo?“

Než se ze všeho vzpamatovala, už měla na další týden domluvený přijímací pohovor s panem Šimkem. Ten jí ještě nakonec vysvětlil, kde se škola nachází, a přátelsky se s ní rozloučil. Nemohla uvěřit tomu, že se to děje takhle rychle. Pan Šimek se evidentně s ničím nemazlí.

Pomalu se vrátila do cukrárny, sedla si a začala pít svoje kafe, které už bylo skoro studené. Stále hleděla někam do prázdna. Ani si nevšimla, že Sofie dojedla svůj zmrzlinový pohár a poslušně si hrála v dětském koutku kousek od jejich stolu. Pořád jí nedocházelo, co se zrovna stalo. Julie na ni hleděla jako na blázna.

„Co se děje, stalo se něco? Mluv se mnou, Stelo!“

Začala se trochu probírat a jen v klidu řekla: „Mám přijímací pohovor.“

Julie se začala ptát: „Cože? Jak? Kdy? Kde?“

„Nabízejí práci učitelky v malé vesnické škole. Co jsem pochopila, je to asi hodinu a půl autem z Prahy. Mají tam k dispozici i domek k pronájmu. Asi bych se tam mohla i přestěhovat.“

Julie na ni pořád nevěřícně zírala. Nakonec se začala hlasitě smát: „Ty jsi fakt blázen. Ještě před chvílí jsi mi slíbila, že mi budeš o prázdninách hlídat děti, a teď už se mi stěhuješ někam na vesnici. Ty mě pořád překvapuješ, Stelo.“

Když Julii přešel smích, s vážnou tváří dodala: „Ne, promiň, přeju ti to, budu ti držet palce. Kdy se tam jedeš podívat?“

„Příští úterý odpoledne,“ prohlásila Stela. „Jo, Juli, prosím tě, můžeš mi pohlídat Sofii, až tam pojedu?“ dodala Stela.

„Samozřejmě. To nebude problém,“ odvětila Julie a začala se opět nahlas smát.

×××

Když nastal den pohovoru, byla Stela nervózní jako nikdy. Už je to pár let, co naposledy pracovala, vlastně nikdy moc nepracovala. Během studia si přivydělávala doučováním a občas vzala nějakou směnu v obchodě s obleky. Ve čtyřiadvaceti dodělala školu, šla na rok učit do školy, kde měla během studia pár týdnů praxe. Byla to škola v centru města, byla obrovská a chaotická. Ale lepší než nic. Nikde jinde ji bez větších zkušeností nechtěli vzít.

Když poznala Jakuba, všechno se změnilo. Jakub byl o pět let starší než ona, měl rozjetou slušnou kariéru v reklamní agentuře a vydělával dost na to, aby uživil sebe i ji. Dokončila školní rok, opustila práci, nastěhovala se k němu a začala se starat o domácnost. Stele to tak vyhovovalo. Užívali si společné chvíle. Jakub byl dobrodruh, společně podnikali krátké i delší výlety, zkoušeli různé sporty a cestovali po světě. Po necelých dvou letech vztahu se vzali a počali Sofii. Všechno bylo dokonalé, až do toho osudového dne.

Když si Stela připravovala potřebné papíry jako životopis, motivační dopis, kopii o ukončeném vzdělání a kontrolovala, jestli má v peněžence všechny potřebné doklady a papíry od auta, vypadla jí z ní svatební fotka s Jakubem.

„Prosím, stůj stále při mně, lásko,“ zašeptala se slzami v očích a vložila ji zpátky na místo, kam patřila.

Když odjížděla, Julie se Sofií si hrály v obýváku se stavebnicí. Stela se potichu rozloučila s Julií. Sofie byla zrovna ve věku, kdy se bez maminky neobešla. Aby si jí nevšimla, musela se Stela opatrně vyplížit ze dveří. Když opatrně zabouchla dveře, napadlo ji, jak to bude dělat, až bude pracovat.

„Co když Sofie do té školky nebude chtít? Co když bude řvát jak na lesy a bude protestovat?“ přemýšlela. „Budu ji na to muset nějak připravit. Nemá na výběr, holčička. Jinak to nepůjde.“

Když vyšla ze dveří, rozhlédla se po okolí, jestli nevidí něco nebo někoho podezřelého. Dělala to tak od té chvíle, co přišla o manžela. Toho, co to provedl, stále nechytili. Ten den to byla prostě blbá shoda okolností, že si vybral zrovna jejich dům. Občas si připadala jako blázen, pořád se rozhlížela okolo sebe, prohlížela si lidi a hledala na nich cokoli divného.

Jakmile se jí kdokoliv nějak nezdál, odmítala si ho pustit do života. V skrytu duše se pořád hrozně bála toho, že by se mohlo něco stát jí nebo Sofii. Ale také věděla, že ten strach musí překonat. Věděla, že jestli chce pro dceru to nejlepší, musí se vzchopit a začít znova žít.

Nedokázala se uklidit. Pořád přemýšlela nad nejhorším.

„Uklidni se, Stelo!“ vykřikla najednou. „To by stačilo. Nic ti nehrozí. Je to jen pohovor. Na malých městech jsou všichni fajn.“ Když si na internetu procházela fotky vesničky, kam jede, moc se jí líbila. Dokázala si představit, že tam bude s malou Sofií žít. Stále se ale nemohla zbavit toho zvláštního pocitu strachu.

„To zvládnu, jsem přeci velká holka. Prostě tam přijdu, a ukážu jim, kdo je Stela Fabiánová. Vždycky jsem si uměla prosadit svou, tak proč by to teď mělo být jiné?“ Pustila si nahlas rádio a začala si hlasitě zpívat. To ji vždycky trochu uklidnilo. V autě Stela přemýšlela, jak asi bude škola vypadat, jací tam budou lidé a jaký bude budit dojem ona sama.

Srpen 2019

2.

Stela zaparkovala před nízkou dřevěnou brankou a tmavě zeleným plaňkovým plotem. Od branky vedla cesta lemovaná pár uschlými růžovými keři. Hned ji napadlo, že růže zruší a vysadí si kolem cesty levanduli.

Cesta vedla ke staršímu domku, na kterém bylo vidět, že byl v poslední době trochu upravován. Střecha byla pokrytá novými cihlovými taškami a okna byla nově natřena na tmavě hnědou. Pár úprav by to ještě chtělo. Vchodové dveře by potřebovaly znovu nalakovat a možná by to chtělo oživit fasádu. Zahrada byla menší, ale stačila. V rohu zahrady stál velký šeříkový keř a vedle něj se vyjímala květinová skalka, která by potřebovala láskyplnou péči. Nalevo od branky stál velký kovový věšák na prádlo a u domu stará dřevěná lavička.

„Tohle bude náš nový domov,“ promluvila Stela k Sofii, která spokojeně pospávala v autosedačce na zadním sedadle jejího vozu.

Když Stela vystoupila z auta, rozhlédla se okolo a prohlížela si krajinu. Dům se nacházel na konci slepé ulice. Končila tu jak cesta, tak civilizace. Za domem už začínal jen les a naproti byla krásná rozkvetlá louka. Nejbližší dům byl vzdálený asi padesát metrů zpátky, po zpevněné cestě.

Vydala se brankou dál a přemýšlela, jak to všechno zvládne sama. V hlavě si vytvářela seznam toho, co musí všechno ještě nakoupit a udělat. Bude si to muset napsat. Stela chtěla Sofii pořídit na zahradu pískoviště, aby tu měla alespoň nějaké vyžití.

Jakmile otevřela dveře domku, ozval se za jejími zády pískot brzd velkého stěhovacího vozu, který zastavil těsně za jejím zlatým sedanem. Z přední kabiny velkého vozu vyskočili dva zaměstnanci stěhovací firmy, kterou si najala, aby jí ze starého domu přivezli ten zbytek věcí, které si mohla nechat. Dům musela minulý rok po Jakubově smrti prodat, aby zaplatila zbytek hypotéky, a mohla tak začít s čistým štítem.

„Kam to máme vyložit, mladá paní?“ vytrhl Stelu z jejích myšlenek postarší prošedivělý muž a podíval se směrem k domu.

„Můžete mi to nanosit všechno do obývacího pokoje? Je to hned ta místnost za vstupní chodbou,“ prohodila a zase se ponořila do svých myšlenek. Pořád měla v hlavě spoustu otázek. Během roka se jí změnil život o 180 stupňů. Nechtěla opouštět své přátele a město, kde žila s Jakubem a Sofií. Potřebovala začít znova. Hluboko uvnitř věděla, že je to správně.

„Mamí!!“ Stela leknutím nadskočila. Sofie se probudila po dlouhé cestě. Musela být celá zlámaná. Stela ji vyndala z autosedačky a vypustila ji na zahrádce před domem.

„Juuu!“ Sofie se rozeběhla a lítala po zahradě, jako když ji někdo střelí do zadku. Hned byla tady a hned zase tam. Stela se rozhlížela a přemýšlela, jak si to tu zvelebí. Sice zde má menší zahradu, než měla u starého domu, ale zase s tím nebude mít tolik práce. Bylo jí líto, že dům ve městě musela prodat, ale byl moc velký na to, aby ho utáhla z jednoho platu.

Když konečně vešla dovnitř, zůstala stát ve dveřích do obývacího pokoje. Dům si byla prohlédnout, než kývla na pronájem. Moc se jí líbil, ale teď jí připadal malý a stísněný. Bylo to asi tím nábytkem, který pánové ze stěhovací firmy naskládali uprostřed obývacího pokoje.

Malý domek jí nabídli k pronájmu, když v místní škole vzala místo učitelky. Od ředitele školy zjistila, že patřil jedné starší paní, která zde dříve žila. Neměla žádné dědice, a když zemřela, tak ho v závěti darovala obci. Obec se pak rozhodla, že do něj trochu zainvestuje a bude ho pronajímat jako učitelský domek, aby sem nalákala mladé lidi. A povedlo se. Byl to pro Stelu příjemný bonus, platila malý nájem a měla to kousek do práce.

Do obývacího pokoje se vcházelo skrz malou úzkou předsíň, kam se vešel maximálně jeden botník a věšák na kabáty. Pod dřevěným schodištěm do prvního patra se za nízkou přepážkou schovávala kuchyň. Ta byla vybavená lednicí, vestavěnou myčkou na nádobí a plynovým sporákem s troubou. Celý interiér působil starším dojmem. Kuchyňské skříňky měly barvu medové olše a pracovní deska byla béžová.

Z obývacího pokoje vedly dvoje dveře, jedny do ložnice a druhé do koupelny. V patře se nacházely další dvě menší ložnice. Stela se rozhodla používat ty pokoje v patře, jelikož chtěla pro Sofii vlastní dětský pokoj, ale zároveň jí chtěla být nablízku. Spodní ložnici se rozhodla zatím využít jako skladiště na krabice od nábytku a vybavení.

Všechny pokoje včetně obývacího pokoje byly nezařízené a vymalovány na bílo. To, že koupelna měla nevkusnou brčálově zelenou barvu, jí bylo jedno. Hlavní věc, na které jí záleželo, bylo, aby koupelna byla čistá a nikde neměla plíseň.

„Stejně, než ji poprvé použijeme, musím ji celou umýt Savem,“ zauvažovala Stela potichu. Měla fobii z bakterií v koupelně. Jiná špína jí nevadila, jen koupelnu musela mít čistou. To byl základ všeho.

Stela se rozloučila se stěhováky, ale než se pustila do vybalování, uklízení a přesouvání nábytku, posadila se na zahradě. Rozhlížela se okolo sebe. Sofie spokojeně pobíhala po oploceném pozemku a broukala si něco pro sebe. Stele najednou zakručelo v břiše, podívala se na hodinky.

„Cože, to už jsou dvě hodiny? Sofie, pojď se najíst!“ Uvědomila si, že od rána obě pořádně nejedly. Naposledy měly snídani u Julie, než odjížděly.

„Sofie! Pojď dovnitř,“ zavolala ještě jednou. Sofie si konečně přestala všímat motýla, kterého se snažila chytit od té doby, co se dostala z auta.

„Už du, mami.“

Obě seděly uprostřed obývacího pokoje na matraci a přežvykovaly připravený oběd, který zahrnoval tuňákový salát a pár kousků pečiva. Stela si jídlo připravila už u Julie, jelikož tušila, že se jí nebude chtít jet někam na oběd.

Pořád přemýšlela nad tím, jestli udělala správnou věc. „Sofinko, líbí se ti tady?“

„Hmm…“ zamumlala s plnou pusou Sofie. To Stelu moc neuklidnilo, ale už se nedalo nic dělat. Jsou tady a začínají novou kapitolu svého života.

3.

Filip seděl v internetové kavárně před obrazovkou počítače a unaveně se díval na nabídku práce. Léto se už blížilo ke konci a on stále nenašel místo, kde by ho byli ochotní vzít jen s praxí, kterou měl během studií. Už je to víc než půl roku, co úspěšně složil státnice a obhájil diplomovou práci.

„Filipe? Jsi to ty?“ ozvalo se mu za zády. Byla to Lucie, jeho bývalá přítelkyně ze střední školy. Neviděl ji od maturity, ale ihned ji poznal. Byla pořád stejná. Vysoká, blond vlasy do pasu a úsměv od ucha k uchu. Byla okouzlující, ihned se mu vybavily ty měsíce, kdy s ní chodil. Nebyli spolu sice moc dlouho, ale i tak mu uvízla v srdci. Těsně před maturitním plesem, na který měli jít spolu, ho opustila kvůli jeho spoluhráčovi z basketbalového týmu.

Teď když se k němu přibližovala, všiml si, že se jí pod šaty rýsuje těhotenské břicho. Nechal v hlavě vyšumět myšlenku, že by ji někam pozval.

„Lucko, ahoj, co ty tu děláš?“ zeptal se Filip. Jak si pamatoval, Lucie nebyla z města a vždy prohlašovala, že by se do něj nikdy nenastěhovala.

„Nemám ráda město, je tu hrozně moc lidí. Naše zlatá vesnice!“ byla její oblíbená hláška. Pronášela ji vždy s úsměvem na rtech a pokračovala s nějakou vtipnou historkou, která se v jejich vesničce udála.

„Nedávno jsme se sem s Patrikem přestěhovali. Tady o dvě ulice dál. Pamatuješ si Patrika, ne?“ Jak by si ho mohl nepamatovat, to je ten pitomec, kvůli kterému ho opustila.

„Jo, pamatuju si ho moc dobře,“ odpověděl. Lucie se jen zazubila a začala se Filipa vyptávat na všechno možné. Podobalo se to křížovému výslechu. Ani nestíhal odpovídat.

„A co děláš? Už máš rodinu? Jak se mají vaši? Vždycky jsem je měla ráda. Pořád bydlí v tom krásném bytě na okraji města?“

„Jo, pořád tam bydlíme. Všichni společně. Rodinu nemám. Ještě jsem to nějak nestihl. Teprve teď jsem dostudoval.“

„Dostudoval?“ zarazila se. „Ty jsi šel na vysokou?“ Vypadala trochu udiveně, nikdo nikdy nepředpokládal, že by šel dál studovat.

„Ano, trvalo mi to sice déle, než jsem se rozhoupal a vybral si, co bych chtěl v životě dělat. Ale před půl rokem jsem konečně odpromoval.“

„Můžu se zeptat, co jsi studoval?“ Vypadala, že mu moc nevěří a chce z něho dostat víc informací, aby ho konfrontovala.

Filip spustil. Jak byl na táboře kousek od města. Byl vedoucím jednoho oddílu nejmladších dětí. Měl na starosti deset dětí ve věku od šesti do osmi let. Jak si práci s dětmi hrozně užíval a rozhodl se, že se tím chce jednou živit. Jak se přihlásil na učitelství pro první stupeň. Jak občas nezvládal skloubit práci se školou, a tak si našel práci na kratší úvazek. A jak konečně odpromoval. A zakončil to tím, že teď se snaží najít práci jako učitel, ale nikde nemají zájem o učitele s minimální praxí.

Lucie na něj zírala s otevřenou pusou. Nikdy by ji nenapadlo, že ten frajírek, kterého zajímaly jen pařby a skateboard, by mohl někdy dělat s dětmi. Najednou si vzpomněla, že kamarád jejího táty je ředitelem jedné malé základky na vesnici a hledá učitele pro první stupeň.

„Musím přiznat, že jsem ti nevěřila. Ale překvapil jsi mě, jak ses dal dohromady. Nevím, jestli ti to pomůže, ale jeden tátův známý je ředitel základní školy a v červnu hledal učitele do prvních tříd. Nevím, jestli už někoho nenašel, ale můžeš mu zkusit zavolat. Je to dál od města.“

Filipovi se rozzářily oči. To bylo přesně to, co potřeboval. Vypadnout někam daleko od toho chaosu. Ve městě ho nic nedrželo. Stále bydlel u rodičů a chtěl se od nich konečně odpoutat.

„A mohla bys mi na něj dát kontakt, prosím?“

Než to dořekl, Lucie už mu na kousek ubrousku psala číslo na pana Šimka a číslo na její mobil.

„Řekni mu, že ten kontakt máš ode mě. A že ho moc pozdravuju,“ usmála se na něj. „Je ti jasné, že je to dál od města a musel bys tam dojíždět, nebo se tam přestěhovat?“

Filip jí dal pusu na tvář a řekl: „No právě. To mi vůbec nevadí. Děkuji, Luci. Musím ti to někdy vynahradit.“

„Ještě neděkuj, zavolej mi, až to místo dostaneš, a pak to spolu někde oslavíme. Platí? Teď už musím jít. Patrik se o mě bude bát. Šla jsem jen pro dva donuty a kafe bez kofeinu a jsem pryč skoro hodinu. Papa.“

„Super, budu se těšit. Ahoj,“ odpověděl rychle Filip a už vytáčel číslo pana Šimka. Bylo mu jedno, jestli jsou nebo nejsou letní prázdniny, prostě volal.

Po prvním zazvonění se ozvalo: „Šimek, dobrý den.“

„Dobrý den, jmenuji se Filip Pospíšil. Dostal jsem na vás kontakt od Lucie Sedláčkové. Prý jste na začátku léta sháněl učitele na první stupeň. Měl bych o to místo zájem, ale jsem těsně po škole a nemám skoro žádnou praxi. Doufám, že to nevadí,“ řekl jedním dechem.

„No samozřejmě že to nevadí. Někde tu praxi získat přece musíte a proč ne u nás, že? A k tomu, mladá krev se hodí vždycky, třeba k nám dostanete nějaké nové prospěšné metody. Teď jsou prázdniny a já mám tenhle týden ještě dovolenou, tak se musíme domluvit až na další týden. Třeba hned v pondělí okolo desáté hodiny, to už bude probíhat přípravný týden, tak se alespoň podíváte, jak to u nás chodí. Jednalo by se o výuku na prvním stupni, pravděpodobně o třetí ročník. Ale bohužel nemáte moc času na rozmyšlenou, začátek školního roku se blíží, a…“

„Můžete se mnou počítat hned, já to beru,“ vychrlil na něj Filip.

„No vy jste nějakej natěšenej,“ zarazil se Šimek, ale nakonec se do telefonu zasmál, líbilo se mu Filipovo odhodlání v hlase. „Opravdu? Víte to jistě?“ dodal.

„Ano, samozřejmě. Jste jediný, který mi nabídl pohovor, i když nemám žádnou praxi. Vím to jistě.“

„Víte co, pošlete mi do mailu svůj životopis a kopii občanky. Přijeďte v pondělí, já nechám připravit pracovní smlouvu, a buď ji podepíšete, nebo ne.“ Šimek nadiktoval Filipovi e-mailovou adresu a dodal: „Jo a nezapomeňte si vzít s sebou výpis z trestního rejstříku a ověřenou kopii diplomu.“ Filip si uvědomil, že ani neví, kde škola je, ale bylo mu to jedno.

„Mohu vás ještě poprosit o celou adresu, prosím?“ dodal Filip. Šimek se začal hlasitě smát.

„Tak vy po telefonu vezmete práci a ani nevíte, kde je. To jsem v životě neslyšel. To mi ženský ve sborovně neuvěří. S vámi, chlape, bude ještě legrace,“ dodal, nadiktoval mu adresu a se smíchem se rozloučil.

Sice tu práci Filip ještě neměl jistou, ale už teď z toho měl dobrý pocit. Pan Šimek mu byl po hlase velmi sympatický a on se těšil, až ho pozná osobně. Ještě mu zbýval čas, než musel být na brigádě, tak se poohlédl na internetu, kam vůbec jede a jak je to daleko. Bylo to skoro dvě hodiny cesty, nejprve vlakem a pak ještě autobusem, mohl by dojíždět každý den, ale bylo by pro něj lepší najít si něco v okolí. Rozhodl se, že to nechá osudu, a pomalu se vydal do obchodu.

4.

V pondělí nasedl Filip na vlak a vyrazil na cestu. Přemýšlel, jestli by takhle zvládl dojíždět každý den. Měl sice řidičák, ale stále se mu nepodařilo našetřit dost peněz na nějaké ojeté auto. Čím déle cesta trvala, tím jistěji věděl, že když nenajde bydlení někde v okolí, bude si to auto muset pořídit. To by sežralo veškeré jeho úspory a další dvě tři jeho výplaty.

Po více než hodině ve vlaku a dalších třiceti minutách v autobuse už pomalu začal v telefonu vyhledávat autobazary. Ujistil se, že tohle cestování není nic pro něj.

„No, to bych fakt nedal. Abych byl v práci okolo půl osmé, musel bych vstávat nejpozději ve čtyři, abych všechno stihl. Tak to fakt nedám. Autem by to bylo rychlejší,“ mumlal si pro sebe.

Pro jistotu nahlédl na stránky realit, jestli se tam nenaskytla nějaká nová nabídka ubytování. Nikde nic. O víkendu prohledal snad všechny realitky, co existují, ale nic ucházejícího nenašel.

„Asi si tam všichni chrání to svoje hnízdo, pro další generace. To snad není možný, že v okolí nikdo nic nepronajímá. No, zkusím se zeptat Šimka, až tam dorazím.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stín z minulosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.