Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Nutil

Jak neztratit rozum v nerozumné době
O falešných představách, iluzích a předsudcích

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7872. publikaci

Odpovědná redaktorka Zuzana Böhmová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Formát ePub Štěpán Böhm
Fotografie na obálce Jan Zátorský
Ilustrace v knize Zuzana Böhmová
Počet stran 192
První vydání, Praha 2020
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-4008-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-4006-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-1796-3 (print)

„Znáš-li nepřítele i sám sebe, můžeš bez obav svést sto bitev.
Pokud znáš sebe, ale nikoliv nepřítele, jednou vyhraješ a podruhé prohraješ.
Jestliže neznáš ani sebe, ani nepřítele, prohraješ v každé bitvě.“

Sun-c‘

„Jen dvě věci jsou nekonečné – vesmír a lidská hloupost.
Tím prvním si ovšem nejsem tak jist.“

Albert Einstein

„Hledal jsi nejtěžší břemeno a našel jsi sebe.“

Friedrich Nietzsche

CO JSEM SE NAUČIL PŘI PSANÍ TÉTO KNIHY

•Nejsme stroje na tvorbu racionálních myšlenek. Ve skutečnosti máme mnohem blíže k magickému, pocity vysoce ovlivňovanému, často zcela zkreslenému myšlení. Naše racionalita je omezená.

•Stupidita není hloupost, ani nadávka, ani nevědomost, omyl nebo nedostatek informací. Stupidita je rozpad zpětné vazby mezi chováním a prostředím.

•Existence nepřítele, na něhož je možné svést veškeré zlo, znamená pro člověka nesmírnou úlevu.

•Psychopati přirozeně přitahují stoupence a následovníky.

•Přestože nejsme schopni (z valné části) poskládat alespoň v principu něco tak běžného, jako je splachovací záchod nebo cyklistické kolo, neodradí nás to od rychlých soudů o věcech násobně komplikovanějších.

•Naše famózní vědecká realita nás ani v nejmenším neochrání před takzvanou irealitou nevědomí. I sebelépe vzdělaný člověk se může stát fanatikem, blouznivcem nebo se k smrti bát pavouků.

•Ženy si ve skutečnosti nekupují punčochy z reklamy, ale ty překrásné nohy zobrazené na plakátu. A to neplatí jen o punčochách.

•Média nemohou plýtvat časem na zprávy, které neprojdou našimi pozornostními filtry.

•Lidé zacházejí s myšlenkami jako s majetkem a je těžké se s nimi rozloučit.

•Obvykle s omezenými informacemi, které máme, zacházíme tak, jako by byly vším podstatným, co je třeba znát.

•Vynakládáme obvykle větší snahu na to, aby to vypadalo, že jsme správní, než na to, abychom správní skutečně byli.

ŘEKLI O KNIZE

Přestože dokážeme vytvářet a využívat moderní technologie, náš mozek se stále řídí základními instinkty, a proto jsme schopni uvěřit emocionálním textům před skutečností. Proč tomu tak je, přibližuje tato kniha.

Josef Džubák

zakladatel serveru HOAX.CZ

Od Sokrata po Roslinga, od filozofie po moderní technologie, od minulosti po současnost. To vše nová kniha Petra Nutila nabízí. Představuje tak povedeného průvodce k pochopení dnešního světa.

Miloš Gregor

spoluzakladatel projektů Zvolsi.info a Fakescape,

odborný asistent na katedře politologie FSS MU

Ať už se považujete za výlučně racionálního člověka, či se řídíte jen emocemi, tato kniha vás donutí přemýšlet o tom, proč jednáte právě tak, jak jednáte. Při čtení budete více pochybovat o druhých i o sobě, abyste nakonec spatřili záblesk naděje na lepší svět.

Ludmila Hamplová

Zdravotnickydenik.cz

publicistka specializující se na dezinformace na poli medicíny

Je jen málo děl věnujících se tak složité problematice, jako je vnímání reality kolem nás, jejímu zjednodušování, kritickému myšlení nebo podléhání různým iluzím, která jsou zároveň čtivá a zábavná. Kniha Petra Nutila, už druhá z tohoto ranku, je přesně taková.

Petr Musil

ekonomický redaktor webu CNN Prima NEWS,

odborný asistent Vysoké školy polytechnické Jihlava

Při vyšetřování válečných zločinů jsem se přesvědčil, že fake news dokážou za určitých podmínek vyvolat vyvraždění stovek nevinných lidí. O co jednodušeji zlo lež vytváří, o to složitěji pak pravda zlo přemáhá. Kritické myšlení je klíčovou pomůckou pro navigaci v současném informačním přehlcení. Proto velký dík Petrovi za jeho knihu, která poskytuje účinný nástroj pro orientaci ve spleti sofistikovaných lží a rafinovaných polopravd, jež nás denně obklopují.

Vladimír Dzuro

vedoucí kanceláře Úřadu pro vnitřní záležitosti OSN v New Yorku,
autor knihy Vyšetřovatel

Když jsme s Petrem Nutilem před šesti lety zakládali portál Manipulátoři.cz, problematika fake news byla na komunikačním trhu mimořádně podceňovaná. Od té doby se situace změnila: boj proti dez- informacím nabyl podoby křižáckého tažení. Obě vyhrocené podoby přístupu k fake news jsou pomýlené. Jsem rád, že Petr ve své nové knize ukazuje východisko. Je jím střízlivé, racionální uvažování.

Ondřej Fér

Faktika.cz

Epochální vynález internetu proměnil způsob příjmu informací, jimiž živíme své mozky. Z takových vynálezů se radujme, ale mějme se na pozoru před nástrahami, které chystají pro naše duše. Nejen o tom je tato kniha.

Marek Hilšer

senátor

Ne, tato kniha sama o sobě nemůže nic změnit. Ano, měl by si ji přečíst každý, ale nestane se tak. Proč? Odpověď vložil autor hned do nadpisu první kapitoly: „Ignorance plodí sebevědomí.“ Čeká nás tedy další válečné nadšení jako v roce 1914, kdy průvody pochodující ulicemi provolávaly slávu válce a hanbu nepříteli? Zvolíme si do čela dalšího psychopata jako Němci v roce 1933? Ne nutně. Stačí „maličkost“ – aby si každý přečetl takovouto knihu!

Jan Kužník

novinář a publicista

To nejlepší, co pro sebe můžete udělat, je rozbít své dosavadní představy o světě a o tom, jak dobře, respektive spíš špatně, ho vnímáte a chápete. A také si koupit tuto knihu. Protože k tomu prvnímu kroku ji nutně potřebujete.

Leoš Kyša

spisovatel, novinář, scénárista a hlavně popularizátor vědy,
místopředseda Českého klubu skeptiků Sisyfos

O KNIZE

Tato kniha je o moudrosti a stupiditě. O rozumu a iracionalitě. O falešných představách, iluzích a předsudcích, které máme o světě, druhých lidech i sobě samých.

Svět se od doby, kdy jsme se narodili, změnil víc než kdykoli v historii. A proměna se nezastavuje. Technologie jednadvacátého století uhánějí vpřed raketovou rychlostí a my se řítíme na digitálním koni do neznáma a namlouváme si, že třímáme otěže pevně v rukou…

Zatím máme štěstí, ještě jsme sami sebe nesmazali z povrchu zemského. Abychom ale jako druh přežili i nadále, stojí před námi zásadní výzva – postavit se své iracionalitě. Mezi ty nejdůležitější schopnosti, bez kterých se přitom neobejdeme, patří schopnost kvalitně nakládat s informacemi, kriticky myslet a neztrácet rozum.

Aby nám však samotné přemýšlení k něčemu bylo, je třeba začít se zabývat i opačným pólem – totiž stupiditou. O moudrosti toho už byla napsána spousta, o hlouposti, která nás ovlivňuje v míře větší než malé, bohužel jen málo.

A o tom všem je tato kniha.

O AUTOROVI

Petr Nutil, nezávislý žurnalista a zakladatel publicistického webu Manipulátoři.cz, se věnuje mediální manipulaci, propagandě a odhalování hoaxů. Kromě demaskování falešných zpráv se ve svých textech pouští po stopách psychologických fenoménů, které v člověku umlčují rozum a probouzejí zlo a iracionalitu. Je členem expertní rady Nadačního fondu pro nezávislou žurnalistiku. Publikuje v různých internetových médiích a je autorem knihy Média, lži a příliš rychlý mozek.

ÚVOD

„Nevydávej se na pochod, dokud se důkladně neseznámíš s charakterem krajiny, s horami a lesy, bažinami a močály.“

Sun-c‘

Tahle kniha je o moudrosti a stupiditě. O rozumu a iracionalitě. O falešných představách, iluzích a předsudcích, které máme o světě, druhých lidech i sobě samých.

Kdo tedy vlastně jsme? Usilovně pracujeme na stále chytřejších strojích a zapomínáme na to, že právě my – lidé – jsme ti, kdo ve svých hlavách nosí dávno vyhynulý svět minulosti. Své podstatě, tomu zvířeti v nás, nedokážeme utéct. Přestože jsme se dopracovali k letům do kosmu a jaderným zbraním, v našich hlavách stále sídlí programy, kterými nás příroda vybavila pro přežití v divočině, pro sběr, lov, život a boj v malých tlupách. Na jedné straně vynikáme poslušností k autoritám, snadnou ovlivnitelností, podceňováním rizik, kolektivním myšlením a stupiditou. Na straně druhé jsme nesmírně zvídavý, vynalézavý, obratný, inteligentní a nebývale přizpůsobivý druh. Tyhle dvě charakteristiky, jak si ukážeme, jsou protimluvem jen zdánlivým.

Záleží na každém z nás – a samozřejmě na štěstí – která strana mince v kritickém okamžiku převládne. Nevíme kdy a jak přesně se to stane. Dá se ale předpokládat, že ruku v ruce s rozvojem technologií se tohle naše obojetné nastavení dřív nebo později obrátí proti nám samotným a ohrozí přímo naši existenci coby druhu. Když ale budeme mít kliku, pozitivní stránky našeho druhu nám pomůžou přežít a posunout se o další kus dál. Zkusme tedy posílit to pozitivní a oslabit rizika.

Ani zdaleka nejsme tak samostatní, neovlivnitelní a nezávislí, jak si o sobě rádi myslíme. Naše názory tvoří z valné části více či méně kvalitní domněnky a mentální konstrukce, které se s realitou potkávají a překrývají i v tom nejlepším případě jen z části.

Tahle naše mentální výbava nám může mnohdy být spíš ke škodě než k užitku. Jsme sice dost chytří na to, abychom dokázali sestrojit něco tak komplikovaného, jako je atomová bomba, ale zároveň dost hloupí na to, abychom ji skutečně použili proti sobě samým. Jsme dost vyspělí na to, abychom vkročili do virtuální reality, ale zároveň dost hloupí, abychom volili lháře, podvodníky a psychopaty. Jsme dost důmyslní na to, abychom během posledního století prodloužili věk dožití o 25 let, ale zároveň dost pitomí, abychom ze své planety nepřestávali vytvářet znečištěné, toxické a neobyvatelné místo.

Zatím máme štěstí – ještě jsme sami sebe nesmazali z povrchu zemského. Abychom ale jako druh přežili i nadále, stojí před námi zásadní výzva – postavit se své iracionalitě. Těmi nejdůležitějšími schopnostmi, bez kterých se neobejdeme, je schopnost kvalitně nakládat s informacemi, kriticky myslet a naučit se vycházet s tím iracionálním zvířetem uvnitř každého z nás. Ale to s neobejde bez práce na sobě samých a bez nasazování své vlastní kůže a duše.

Bez toho všeho se možná naučíme předstírat jak kritické myšlení, tak i porozumění ostatním, stejně tak i svou vlastní myšlenkovou, hodnotovou a ideologickou nezávislost, ale ve své nepopsané a nepojmenované hloubce budeme stále stejně konformní, ignorantští a náchylní k obrovským systémovým chybám jako ti, nad kterými s oblibou ohrnujeme nos. Možná že se naučíme předstírat vlastní sofistikovanost a možná tomu dokonce i sami uvěříme. Ale věřte mi, to nás od skutečného poznávání jen vzdálí. A světu – tomu to nijak neprospěje. I ta sebelépe vyleštěná póza člověka veskrze moderního a racionálního se snadno zhroutí tváří v tvář dějům, které v nás probudí to zasunuté a přehlížené. Mohl bych parafrázovat Junga a konstatovat, že i ten nejchytřejší člověk na planetě může být zcela paralyzován něčím takovým, jako je děs z pavouků nebo klaunů. A to je pořád to nejmenší, co nás může potkat.

To, jací jsme, mají z velké části na svědomí jiné vlivy než naše rozhodování. To, jak se rozhodujeme a chováme, je nám z velké části vrozeno a z další velké části implementováno zvnějšku. To, co si myslíme, je výsledkem působení let, kdy jsme pozornost věnovali informacím, které nás utvrzovaly v našem přesvědčení, a zároveň zcela ignorovali ty, které nabourávaly předem vytvořené dojmy a představy. Přesto všechno dokážeme na vnější vlivy, které nás nepřestávají formovat, zapomenout, vytěsnit je a ignorovat, ba co víc – pokládat sami sebe a svou osobnost za produkt naší vlastní odhodlanosti, vůle a pracovitosti (jestliže se nám povedlo dosáhnout v životě nějakého úspěchu), nebo naopak svalovat veškerou vinu za náš osud na ten zlý svět venku (když se nám nedaří). Asi tušíte, že ani jeden z těchto náhledů není úplně správný.

Realita je taková, že jestliže se narodíte do příznivých společenských poměrů, do úplné rodiny a je-li prostředí, v němž vyrůstáte, harmonické, podporující a v ideálním případě ekonomicky zdatné, je-li vám dáno žít v době bez válek, hladu, chudoby, nemocí a přírodních katastrof, pak i vaše budoucí vyhlídky jsou o poznání pozitivnější, než kdyby tomu bylo naopak.

Takže – mnohé z faktorů, které nás formují a které tak rádi přičítáme sami sobě, jsou ve skutečnosti nahodilostmi, jakousi přírodní loterií. Jak píše Rawls,  charakter člověka je totiž ve značné míře závislý na šťastných rodinných a společenských podmínkách, za něž si nemůže připisovat žádnou zásluhu.1 A také bychom měli vědět, že lidé, kteří měli prostě v této loterii kliku, nejsou nositeli žádné univerzální pravdy a jejich úspěchy nelze automaticky vnímat jako argument pro libovolnou nerovnost – třeba že jsou předurčeni vládnout prostě proto, že se dobře narodili – ačkoli si to lidé po dlouhá tisíciletí mysleli. A leckde jsou o tom přesvědčeni dodnes (to platí jak pro jednotlivce, tak i celé národy). A samozřejmě, tato privilegovaná loterie není v žádném případě zárukou autority, rozumu a racionality.

Stejně dobře, jako je možné zahalit sám sebe do mámivého bludu o výjimečné sebehodnotě, je na opačném pólu snadné se pod tlakem nepříznivých okolností bránit rezignací, stažením se do sebe a odevzdáním se osudu, hvězdám, konzumu, národu nebo vůdci. Je vcelku snadné přestat se snažit, vynakládat námahu, energii a jen se tak nějak vézt, přežívat. Nechat za sebe rozhodovat ty druhé, ty chytré, ty privilegované – prostě ty, kteří nám vždy ochotně řeknou, co a kdy máme dělat, co si myslet, co kupovat, jak se oblékat, co jíst a tak podobně.

Ani to, v jakém světě žijeme, není naše zásluha. Narodili jsme se do daných společenských a kulturních podmínek, které nás zformovaly podle svých konvencí tak, že právě ty naše podoby životů a společenských vztahů považujeme za správné. Není moje zásluha, stejně jako to není zásluha vaše, že naše životy započaly v prostoru relativně bohaté a klidné střední Evropy, nikoli ve vyprahlé subsaharské Africe, v Afghánistánu zmítaném nekončící válkou nebo třeba v tvrdé diktatuře Severní Koreji.

Vyskytli jsme se na světě v určitém čase a prostoru, v určité fyzické podobě a kulturním kontextu, na jehož podobu jsme z logiky věci nemohli mít sebemenší vliv a který nás z velké části definuje – coby příslušníky určité rasy či pohlaví. A samozřejmě kulturních a morálních narativů – třeba co je správné dělat, co je naopak nesprávné, jaký je vztah mezi pohlavími anebo jak chápeme to, jaká jsou naše práva.

Nelze žít bez kontextu a nelze jednoduše ignorovat vlivy, které mě a můj národ bez mého vlastního přičinění formují, už jen proto, že se v minulosti některé věci staly tak, jak se staly. Pokud bych byl Němcem, jen těžko bych mohl mávnout rukou nad strašlivou nelidskostí nacistického režimu s tím, že mě se to přece netýká. Pokud bych se narodil jako Američan, musel bych počítat s tím, že mi pořád někdo bude předhazovat minulost mého národa, která se ne vždy ukázala jen v tom dobrém – třeba v existenci otroctví, přetrvávajícího až ke sklonku 19. století, nebo ve svržení dvou jaderných bomb na japonské civilisty. Jako Čech nepopřu formující vliv dvou totalitních režimů, které si pro sebe zabraly většinu dvacátého století, stejně jako třeba to, že jsem příslušníkem malého národa, který se už napořád bude muset porovnávat s tlakem svých silnějších sousedů. Nemohu jen tak škrtnout z národní paměti tento narativ, který zasunut v podvědomí nás všech ovlivňuje nejen vztah k sousednímu Německu, ale i k Evropě jako celku.

To, že minulost ovlivňuje současnost, platí pro každý národ a každou dobu. Dobou a místem jsme zásadním způsobem ovlivněni a predisponováni, přičemž je jasné, že vystoupit z prostoru a času není možné. To ale není důvod, proč bychom se neměli pokoušet o nadhled nad sebou samými a kritické hodnocení světa, v němž žijeme. Vlastně je to docela dobrá příležitost k přemýšlení nejen nad minulostí, ale i nad sebou samými, nad svými hodnotami, názory a oprávněností svých postojů.

Proč to ale zmiňuji? O neovlivnitelnosti kontextu z hlediska jedince nepíšu proto, abych dokázal, že život je nespravedlivý. Ani proto, abyste propadli demoralizaci či trudomyslnosti a s tím, jak svět vypadá, se prostě smířili. Píšu o tom naopak proto, abyste nezapomněli, že stav, v jakém věci jsou, nerozhoduje o tom, v jakém by měly a mohly být. To za prvé.

Za druhé – zapomenout bychom neměli ani to, že přes všechny vnější definice, jež ohrazují naši existenci, nejsme biomechanické stroje bez vlastní vůle. Právě naopak – bez ohledu na kontext, do něhož jsme se narodili, jsme svobodnými bytostmi, které si vytvářejí své životní narativy samy.

A proto za třetí – chceme-li se začít zabývat světem tam venku, budeme se muset zaměřit i na sebe samé. Bez nás se to totiž neobejde. Není možné se jen zaměřovat na vnější svět, pokoušet se lépe vyznat v našem čase a prostoru a ignorovat přitom nás samotné, naše vlastní hloubky – to zvíře hluboko v nás.

Svět se od doby, kdy jsme se narodili, změnil víc než kdykoli v historii. Vstoupili jsme do nové éry a proměna se nezastavuje. Technologie jednadvacátého století uhání vpřed raketovou rychlostí a nikdo neví, v jakém světě budeme žít za deset let. Vzestup schopností umělé inteligence začíná vytlačovat člověka z bezpočtu profesí a je téměř jisté, že ta největší změna teprve přijde. Aniž bychom – coby běžní lidé – tento vývoj dokázali alespoň sledovat a povšechně chápat, uháníme na digitálním koni do neznáma a čím méně toho skutečně víme, tím spíš si namlouváme, že třímáme otěže pevně v rukou.

Usilovně pracujeme na stále chytřejších strojích a zapomínáme na to, že právě my – lidé – jsme těmi, kdo ve svých hlavách stále nosí dávno vyhynulý svět minulosti, bez ohledu na to, kolika chytrými zařízeními se obklopíme. Své biologicky dané podstatě, tomu zvířeti v nás, ale utéct nedokážeme. V našich hlavách pořád sídlí programy, kterými nás příroda vybavila pro přežití v divočině, pro sběr a lov a život v malých tlupách. Vymanili jsme se z reálné džungle a potýkáme se s džunglí digitální.

Pořád ale jsme, slovy klasika Nietzscheho, „provazem nataženým mezi zvířetem a nadčlověkem (bohem – pozn. aut.) – provazem nad propastí“.2

Aby toho nebylo málo a aby to bylo ještě komplikovanější, je nutné připočíst závratnou informační proměnu, uprostřed níž žijeme. Ve které jsme – kromě jiného – v míře větší než kdykoli v minulosti zaplaveni mediálními obsahy a současně se potýkáme s rekordním množstvím falešných zpráv, dezinformací a výmyslů všeho druhu. Sejít z cesty v tomto informačním chaosu je snadnější než kdy dřív.

Žijeme ve zvláštní době. Je to doba, která – ať už si to uvědomujeme a připouštíme, či ne – převrací takřka vše, co jsme znali, naruby. Zdá se, že se nacházíme v situaci, kdy posoudit, co ještě dobré je a co už není, je takřka nemožným úkolem, mají-li se na tom všichni shodnout. Zdá se, jako by všechny ty moderní komunikační prostředky, internet, sociální sítě a elektronická média porozumění světu a druhým lidem spíše ztěžovala než naopak. Je tomu skutečně tak?

Jako u každé komplikované otázky, můžete odpovědět ano i ne. Zrovna teď se potýkáme s informační a digitální džunglí, ve které se někdo z nás orientuje lépe, někdo s obtížemi a někdo vůbec. Není v lidských silách držet prst na tepající a morfující skutečnosti, která se nemění postupně a tak, abychom jí pohodlně přivykali, ale dramaticky, násobně.

O naší době se někdy mluví jako o nové průmyslové revoluci, jejíž dopady se netýkají a nebudou týkat jen průmyslu. Tato revoluce nevyhnutelně změní takřka každý aspekt našich životů. Promění vzdělávání, pracovní trh, mobilitu, instituce a další oblasti. Masivní šíření fake news, se kterým se potýkáme, je jen jedním z viditelnějších symptomů těchto proměn, rozhodně ale ne ten určující nebo dokonce podstatnější než jiné.

V reakci na tento fenomén by se mohlo zdát, že postačí nějaké to mediální vzdělávání a trénink kritického myšlení. To je pravda jen z části. Naším hlavním cílem, na nějž se společnost ani vzdělávání zatím příliš nezaměřují, by mělo být zrychlování technologické adaptability.

Zdá se, že v tomto ohledu nejsme dostatečně akceschopní a rychlí, že se snažíme dobíhat překotný vývoj, seč nám síly stačí, ale i při nejlepší vůli jen tak tak stíháme tu a tam zachytit odraz technologií, mizejících nám někde v dálce za obzorem.

Hezky to vystihuje Bob Kartous, když zmiňuje, že se vezeme na parním stroji do virtuální reality. Exponenciální rychlost změny během jedné generace zcela proměnila naše vnímání reality od vcelku poklidné lineární představy o tom, jak se bude vyvíjet náš život, až k reálné a velmi překvapující proměně každého z jeho aspektů, zatímco my s údivem veškeré tyto přeměny jen sledujeme.

Nevyhnutelně se snižuje prediktibilita našich životů. Naopak se zvyšuje množství neočekávaných událostí – černých labutí, jak je pojmenovává můj oblíbený Taleb. Co to s námi dělá? Ve velké míře můžeme sledovat nárůst nejistoty. Naše stabilní opěrné body mizí, hodnoty a jistoty se rozpadají a s nimi se ztrácí i identita mnohých z nás. My lidé na to reagujeme částečně jako vždy v dějinách – stýskáním si po starých dobrých časech, částečně ale i regresí nás samotných. To znamená mentálním návratem na poslední známá místa, kde jsme se ještě cítili bezpečně. Právě tady je třeba hledat vzestup nacionalismů, vůdcovských principů nebo oživování starých národních ran.

Zygmunt Bauman mluví o retrotopii, já bych se spíš přimlouval pojmenovat to jako starou dobrou regresi. Psychiatr Carl Gustav Jung by asi řekl, že to, co prožíváme, je relaps do minulosti, způsobený současnou depresí. Jung se domníval, že když dominantní vědomý postoj není schopen přizpůsobit se změněným podmínkám, dojde k zablokování volného pohybu energie směrem vpřed. Dochází k aktivaci nevědomých obsahů, které představují zárodky nového pokroku. Například v záloze připravená protikladná nebo inferiorní funkce čeká na svoji příležitost, aby pomohla modifikovat neadekvátní vědomý postoj.

Co se konkrétně stane, když k něčemu takovému dojde? Jak se s tímto fenoménem můžeme vypořádat, jestliže si odmítneme připustit jeho existenci? Natož abychom se pokoušeli pojmenovat a prozkoumat ta temná místa, do nichž v regresi sklouzáváme? A proč bychom to vlastně měli dělat, proč bychom se měli pokoušet o nějaké sebepoznání, když svět tam venku uhání tak rychle kupředu? Zkuste o tom chvilku přemýšlet.

Tímto úvodem ve vás chci vyvolat emoce, trochu vás nalomit a lehce narušit klam sebejistoty, s nímž většina z nás zcela přirozeně nahlíží na svět – obvykle s bohorovným klidem. Alespoň lehce zpochybnit ten každodenní náhled, naši skálopevnou interpretaci světa složenou z jasně vymezených hesel a nálepek. Na chvíli vás zastavit, abyste se pokusili zamyslet nad tím, co děláte, kvůli čemu a co si o tom myslíte. Protože bez toho se nepohneme dál. Nepředkládám vám soubor laciných návodů na krásný nový šťastný svět plný jednoduchých řešení. Naopak. Nabízím vám knihu plnou otázek, na jejichž mnohé odpovědi budete muset přijít sami – nalézt je v sobě.

Pravda je totiž taková, že žádný jednoduchý recept, jak se vypořádat s falešnými zprávami a dezinformacemi a jak vkročit do budoucnosti zalité sluncem a zabydlené racionálními, přemýšlivými bytostmi, neexistuje. A kdo něco takového tvrdí, buď neví, o čem mluví, anebo lže.

Smyslem války s fake news (nebo spíše „schopnosti odlišit relevanci informací“) není postavit se samotné existenci manipulátorů, šiřitelů propagandy a falešných zpráv. Ti tu budou vždy a takový boj by byl jen přehlídkou marnosti a sisyfovské práce s nicotným výsledkem. Nejde o to začít stavět obranný val proti nim a cenzurovat je z libovolných etických, morálních, nebo třeba státních zájmů. Ač by taková snaha byla motivována sebeušlechtileji, nakonec by se nevyhnutelně překlopila do nesvobody a omezování neskonalých výdobytků moderního světa, jakými jsou diverzita, svoboda projevu a respekt k odlišnému. A to přeci nikdo z nás nechce.

Chceme-li se manipulátorům efektivně postavit, pak bychom měli vědět, že samotný boj se vede jinak. Ne cestou cenzury. Ne mazáním falešných zpráv. Ale uvnitř nás samotných. Když už se rozhodneme zápasit, neměli bychom se zaměřovat – slovy samotného Sun-c‘ – na místa snadno přístupná, na prosluněné louky, nad nimiž lze snadno získat iluzorní kontrolu, a z nichž lze vše, co se nám na první pohled nezdá, vytlačit do okolních neprostupných lesů a bažin. Tím, že lži, konspirace, manipulace a všechny další podoby nesmyslných, ale v zásadě svobodných projevů vytěsníme a zaženeme na těžko přístupná neproniknutelná místa, dosáhneme jen toho, že nad nimi úplně ztratíme kontrolu. Stanou se pro nás neviditelnými. Což samozřejmě neznamená, že přestanou existovat a působit. Protože nepřestanou.

Chceme-li svést bitvu s iracionalitou, pak bych byl pro to, abychom nejdříve zjistili, na jakých místech ji chceme vést, nalezli tato místa, dobře je poznali a dokázali se v nich zorientovat. Právě o takovém hledání, nacházení a poznávání skrytých míst v sobě samých je tato kniha. Ale pojďme začít od začátku. Od úplného začátku.

K napsání této knihy mě inspiroval dva a půl tisíce let starý text čínského filozofa Sun-c‘ – respektive jeho nesmrtelná kniha Umění války. Proč zrovna ona? Vy z vás, kdo jste ji nečetli, byste měli vědět, že to není jen tak nějaká kniha o válčení. Více než čímkoli jiným je totiž inspirativním a nestárnoucím zdrojem, na kterém lze stavět taktiku v jednání s ostatními lidmi, obchodními partnery nebo třeba vztahy. Je to kniha o rozmýšlení, kritickém zhodnocení situace a volby nejvhodnějších prostředků k reakci, a to efektivně a bez zbytečných ztrát. A to jsou bezesporu věci, při nichž se bez sebepoznání neobejdeme. Právě proto jsem přesvědčen, že nám má co říct i dnes. A že coby inspirativní zdroj dokáže oslovit i nás – lidi žijící v digitálním věku. Že nám má i po všech těch letech co říct o lidské povaze, která se v čase příliš nemění.

Vždy mě zajímal a fascinoval svět. To, kdo jsme, jak se ve světě pohybujeme, co a proč tu děláme a co si o tom všem myslíme. Pokoušel jsem se přijít na to, co je smyslem našeho dočasného pobytu na světě, pídil jsem se po odpovědích na věčné otázky, a přitom nepřestával žasnout nad neuvěřitelnou rozmanitostí lidských bytostí a jejich vnitřních světů. Jestli mě totiž odjakživa něco fascinovalo ještě víc než pátrání po smyslu, pak to jsou právě samotní lidé. Lidé a jejich touhy, představy a plány, to, jak vidí svět, to, skrze jaké brýle se na něj dívají a skrze jaké hodnoty jej poměřují. Co si myslí o sobě samých.

Osvědčilo se mi si své poznatky a to, k čemu jsem došel, zapisovat, třídit a strukturovat v textech a poznámkách. Ty jsem přepisoval, spojoval a v lepším případě je pak publikoval jako články, v horším mnohé z nich zaslouženě odkládal do zapomnění nebo rovnou do koše. Nepsal jsem ani tak s cílem něco skutečně napsat, jako spíš dozvědět se o něco víc. A postupem času právě tímto vcelku nahodilým způsobem vznikla i moje první kniha Média, lži a příliš rychlý mozek. V ní jsem se pokoušel pojmenovávat fenomény hýbající naší dobou – hoaxy, dezinformace, mediální lži – a docházel postupně k tomu, že jde o úkazy jednak hluboce spjaté s naší vlastní podstatou – s tím, kdo jsme a jak přemýšlíme – a jednak s technologickou proměnou způsobů, jakými konzumujeme informace. Celou knihou se jako červená nit táhlo mé přesvědčení, že to není rozum, co s námi hýbe především, ale že je to hlavně naše vlastní emocionalita, naše pocity, obavy, touhy a vášně, prostě ten náš evolučně starý mozek.

Dovolím si zde malou odbočku. Možná máte podobnou zkušenost. Možná jste i vy ve svém životě potkali knihy, na které jste nezapomněli hned po přečtení, které vás ovlivnily, nebo dokonce – v tom nejlepším případě – změnily váš pohled na svět. Stalo se vám to někdy? Mně ano. Dostala se mi do rukou kniha Myšlení rychlé a pomalé od Daniela Kahnemana, profesora psychologie na Princetonské univerzitě, nositele Nobelovy ceny za ekonomii. Byla pro mě něčím jako zjevení a po jejím přečtení se mi otevřel celý nový vesmír (což myslím nadneseně jen trochu). Kahneman se věnuje myšlení, intuici a racionalitě. Připadá vám to jako nuda? Ale není, věřte mi. Kahneman se zabývá tím, čemu obvykle nevěnujeme pozornost. V hlavě nám naskakují různé myšlenky a my je prostě bereme, jak přicházejí. Obvykle sami sebe nezpochybňujeme ani se příliš často nezastavujeme, abychom se pokusili na své reakce nahlédnout trošku objektivněji, z jiného úhlu.

Ale má smysl to vyzkoušet, věřte mi. Chvíli se na sebe dívat jako na někoho cizího. Poodstoupit od vlastního subjektivního prožívání, od svých rozbouřených emocí. Není to úplně snadné.

Když jsem psal svou první knihu, ještě jsem si poněkud naivně představoval, že existuje vcelku jednoduchá cesta, jak se vyvléknout z těch našich – nám všem lidem vrozených – sklonů k iracionalitě. Za tu cestu jsem považoval poctivé vzdělávání spolu s trpělivým dokládáním ověřených faktů. Byl jsem přesvědčený, že tohle a jedině tohle je recept na lepší, úspěšnější a tolerantnější společnost.

Od té doby se mi tato dříve průzračně jasná představa snadno dosažitelného ráje na zemi výrazně zakalila a zkomplikovala. Pochopil jsem, jak moc jednoduše a omezeně jsem se na celé téma díval. Podcenil jsem totiž jednu již zmíněnou věc. Hlubokou lidskou emocionalitu, nad kterou nemívá umírněné racionální uvažování navrch ani v časech poklidných, natož pak ve vyhrocených, dramatických dobách.

Ale nejen to. Zcela jsem opominul hlubokou součást každého z nás – naše nevědomí. Jde o mentální obsahy a procesy, které probíhají mimo vědomí, ale přesto mohou ovlivňovat naše chování a prožívání. Tyto neuvědomované oblasti psychického života by nás měly zajímat hlavně proto, že obsahují potlačené mentální obsahy, jsou obvykle vnitřně konfliktní, často spojené s úzkostí. Jeden z nich je ten sudetoněmecký narativ, o kterém jsem se zmínil výše. Jiných takových příkladů ale dokážete sami najít více.

Život v bezmoci vůči světu na straně jedné spolu s hodnotovou vyprázdněností vnějšího světa na straně druhé je dokonale připraveným jevištěm, nachystaným k odehrání dalšího tragického dějství pro nesnesitelně sebevědomého, ješitného, egomanického a zoufale nevědomého vůdce. Pro někoho, kdo bude natolik přesvědčen o své vlastní velikosti, že mu lidé podlehnou, uvěří a vynesou jej ke své vlastní škodě na až mocenský vrchol.

Mají-li být jakékoli váhy skutečně vyvážené, musí mít vždy dvě strany. Má-li být vyvážená a přínosná tato kniha, potřebuje i ona svou druhou stranu. Aby nám všechno to přemýšlení na straně jedné bylo k něčemu dobré, je třeba zabývat se i opačnou stranou – totiž stupiditou. O moudrosti toho bylo napsáno spousta, o hlouposti bohužel jen málo. A to i přesto, že nás ovlivňuje v míře větší než malé.

A o tom všem je tato kniha. Na následujících stránkách se pokusím přinést odpovědi na otázky, kde jsou meze kritického myšlení, proč vzdělávání nefunguje na všechny a co s tím lze dělat.

O MYŠLENÍ

O čem vlastně mluvíme, když se chceme zabývat myšlením? Z velké části se juráčkovsky^3 řečeno vydáváme do krajiny bez cest, jež vedou ke srozumitelným cílům a v níž nikdo nechodí bos. V širokém slova smyslu shrnuje veškeré mentální činnosti, v užším se vydáváme do prostoru vymezeného abstrakcí a reflektováním. Když už do mainstreamu téma myšlení vstupuje, obvykle je vymezeno jen a pouze jako „kritické“, což je jednak termín vysoce módní, jednak z velké míry i vyprázdněný. V zásadě se diskuse o kritickém myšlení dá shrnout citátem Mortona Hunta^4: „K radosti politiků a ke zklamání filozofů je možné spoustu lidí přesvědčit v podstatě o čemkoli, dokud člověk nezačne používat rozumové argumenty.“

A tak se valná část současného mainstreamového diskurzu pohybuje kolem starého dobrého utilitarismu, což je směr, který lidské jednání poměřuje podle toho, kolik užitku přinese. Ponechme zatím stranou, že se tak dost často děje ne pro touhu po poznání anebo snad po pravdě (to jsou věci, které obvykle zajímají jen málokoho), nýbrž pro vykolíkování mentálního prostoru a nadvládu nad ním. Když ale vyházíme ze své hlavy nánosy přivlastňujících nálepek a ideologických motivů, zjistíme, že před sebou máme cosi nesmírně podstatného. Myslet kriticky znamená myslet nezávisle a analyticky. Je to vědomý racionální proces myšlení, který vede k nějakému závěru. Taková je krátká verze definice, i když jich jistě sami dokážete najít mnohem víc. Nám postačí tahle prostá.

To, čemu říkáme kritické myšlení, má dlouhou tradici, kterou lze sledovat až k antickým filozofům. A úplně stejně daleko se dá vysledovat neustávající nářek filozofů nad jejich (a z jejich pohledu) nekriticky myslícími spoluobčany.

Kriticky myslet samozřejmě neznamená, že bychom měli začít víc kritizovat. V jednoduchosti jde o lepší nakládání s informacemi, především při jejich vyhodnocování a ověřování. Lepším nakládáním se myslí efektivnější a kvalitnější.

Proces kritického myšlení zahrnuje pochopení a aplikaci klíčových postupů, jako třeba co je to vědecká metoda, jaká jsou kognitivní zkreslení, že korelace není kauzalita a tak podobně. Než půjdeme hlouběji, pojďme se na moment zastavit u těch zkreslení. Právě tyto myšlenkové procesy a zkratky nás totiž mohou od kritického hodnocení odvést spolehlivěji než cokoli jiného. Těmi nejrozšířenějšími jsou tendence vidět a hodnotit své chování shovívavěji než chování druhých nebo třeba sklony k nadhodnocování vlastních schopností, vyhlídek a šancí na úspěch. S nadhodnocováním to může vypadat jako na následujícím obrázku.

Ignorance plodí sebevědomí

Tento obrázek vystihuje podstatu psychologického fenoménu, kterému se říká iluze nadřazenosti a který je známý také jako Dunning-Krugerův efekt. O co jde? O nic menšího, než že čím méně toho víme, tím jsme si v názorech jistější. Jinak řečeno, ignorance častěji než inteligence plodí sebevědomí.

Testy prokázaly, že ti nejméně kompetentní hodnotí své schopnosti nejvýše (čím méně znalostí, tím více sebevědomí), s přibývající mírou znalostí míra sebevědomí klesá a skuteční experti – ti nejlepší z nejlepších – se mírně podceňují, protože chápou složitost, komplikovanost a provázanost věcí.

Chcete příklad? Tak třeba Američané, kteří nejvíce podporovali (teoretickou) vojenskou intervenci USA na Ukrajině v roce 2014, byli zároveň těmi nejméně schopnými vůbec najít Ukrajinu na mapě světa. Nejde zde o výsměch hloupým Američanům. Lítáme v tom tak nějak všichni.

Každý z nás se může po zhlédnutí jednoho vydání večerních zpráv cítit kompetentním odborníkem na mezinárodní vztahy, výši rozpočtového určení daní, soudnictví, migraci, čínskou medicínu, povinné očkování anebo na složení národního fotbalového mužstva. Jistě i vy jste se s takto „moudrými“ lidmi už setkali. Internetové diskuse jimi přímo přetékají.

Podstatou Dunning-Krugerova efektu je vyvozování závěrů na základě nedostatečných informací a za použití nekorektních odvozovacích postupů. A také skutečnost, že lidé nejsou při poznávání stejně kompetentní. Ve výsledku máme všichni obvykle tendenci přeceňovat to, kolik toho ve skutečnosti víme, což naznačuje, že jsme ve skutečnosti větší ignoranti, než si myslíme. Problém spočívá v tom, že ti nejsebevědomější a nejhlasitější jsou jednoduše nejvíc slyšet. A protože mluví tak nahlas a přesvědčivě, je snadné jim naletět a následovat je. Třeba do pekel.

Nejde samozřejmě o nic nového. Všiml si toho už antický řečník Isokratés před dvěma a půl tisíci let, když prohlásil: „U hlupáků jazyk předhání myšlenku.“

Takže je užitečné tento efekt znát a dávat si na něj pozor. Je důležité mít neustále na vědomí, že o relevanci názorů, přesvědčení či různých předpovědí, a tím méně o osobnostních kvalitách, nevypovídá ani sebevědomí, ani přesvědčivost a rétorická zdatnost.

Ale pojďme udělat krok zpátky. A uděláme si takovou odbočku.

Myšlení jako zaměřené vědomí^5

To, že vy zrovna čtete tento text a já ho zrovna píšu, je výsledkem něčeho, co můžeme nazvat normální zaměření vědomí (ve smyslu, jak ho my lidé chápeme). Jde o proces zaměření se, sebe samého k nějaké činnosti, k nějakému výsledku. O soustředění, pochopení situace, vyvození důsledků, které z ní plynou, a nakonec o jejich aplikaci v praxi. Mluvíme tu o krásně přímočarém procesu, který považujeme za zcela normální, běžný. A je to tak. Celá západní civilizace stojí na téhle přímce, racionální, logické a jasné.

Tato schopnost, kterou považujeme za samozřejmou a normální, ale normální ani samozřejmá není. Žijeme totiž v kultuře, která právě takto zaměřené vědomí ve svých členech cvičí od útlého věku. Školky, školy, univerzity – všechny tyhle instituce trénují dítě/jedince v tom, co je to zaměřené a soustředěné vědomí. Čím víc se nám to daří, tím dále dokážeme dojít. Ukázalo se, že právě tato cesta je evolučně výhodná a lidé se díky ní dokázali lépe zadaptovat na proměňující se prostředí, vynalézt postupně nástroje, knihtisk, daně nebo třeba internet, sójové mléko, a navrch doletět na Měsíc.

Všechno ale má svou cenu. Částečné opuštění zvířecího, nebo chcete-li přirozeného vnímání „tady a teď“, stálo nás lidi coby živočišný druh nesmírnou energetickou investici na straně jedné a potlačení čehokoli „rušivého“ na straně druhé. Tímhle efektivním postupem jsme zároveň svoje vnímání světa brutálně zploštili a zjednodušili. Dokážeme tak například to, že já jsem schopen psát knihu a vy jste schopni ji číst. Dokážeme vnímat jen obsah těchto řádků, zatímco všechno ostatní potlačíme. Aniž jsme si toho vědomi, samozřejmě. To, jak je to ve skutečnosti obtížné a náročné, si vlastně už sami ani neuvědomujeme. Přesvědčit se o tom můžeme třeba na vlastních dětech, když sledujeme, kolik práce jim dá udržet pozornost na jednotlivých písmenech skládajících slova, když se učí číst.

A tak se chováme, jako by nám vědomí a myšlení patřilo. Jako bychom jej vlastnili a jako bychom mohli určovat, jaké obsahy v něm mají své místo a jaké už ne. Jak píše Bitrich: „Chceme štěstí, radost, úspěch, zdraví, rozvoj. To chceme ve vědomí mít, zažívat. To podporujeme. Nechceme neštěstí, bolest, prohru, nemoc, katastrofu. Takové obsahy ve vědomí mít nechceme, vyhýbáme se jim, obcházíme je, potlačujeme, vynalézáme způsoby, jak je ze světa vědomí sprovodit.“

Vzniká tak psychologická jednostrannost, složená ze zdůraznění jednoho a potlačení druhého, což mimo jiné vede k vnitřnímu protitlaku. Je iluzí si myslet, že to, co v mysli mít nechceme, si můžeme zakázat, zcela a jednou provždy potlačit a zapomenout. Protože to nejde. Stejně jako zatlačíme-li míč naplněný vzduchem pod vodu, bude mít stále tendenci se vynořit, i potlačené obsahy nevědomí se budou v nějaké formě vracet a manifestovat ve vědomí.

To je to, co má na mysli Jung, když píše: „Jestliže nedojde k uvědomění určité vnitřní skutečnosti, která je ukryta v nevědomí, pak se tato skutečnost odehraje vně. To znamená, že jestliže člověk zůstane nevědomý, neuvědomí si své vnitřní protiklady a neunese jejich konflikt, pak se musí zjevně tento konflikt odehrát a znázornit ve vnějším světě.“ O jak nebezpečné znázornění může jít, si ukážeme v kapitole o válkách v jedné z dalších částí knihy.

Berte to zatím jako náčrt hrubých obrysů myšlenkových schémat, jako vymezení hřiště, v jehož rámci tu píšu o nerozumu. Ještě si to rozebereme hlouběji. Zatím si můžeme říct o jiných projevech těchto vnitřních lidských rozporů.

Castle Bravo

Lidstvo ve svém vývoji postoupilo tak daleko, že je schopné během velmi krátké doby zničit samo sebe. Je to zvláštní paradox. Vypadá to totiž, že lidská mysl je geniální i stupidní zároveň. Přestože jsme stanuli na povrchu měsíce, vytvořili více či méně funkční demokratické instituce, stvořili geneticky modifikovaná rajčata, internet, bitcoin a sójové mléko, jsme stále velmi náchylní k chybám, které z nás v tom lepším případě udělají pitomce, v horším nás budou stát krk a v nejhorším budou natolik fatální, že dokážou během pár desítek minut proměnit celou planetu v prakticky neobyvatelné místo. Tím jsme definitivně stvrdili svou odtrženost od světa našich zvířecích příbuzných. Něco podobného skutečně žádný jiný druh nedokáže. Možná vás nudí, když konstatuji věci, která dávno znáte. No a co. Tak dokážeme zničit sami sebe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak neztratit rozum v nerozumné době.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.