Údolí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Bernard Minier

Údolí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Aniž myslel na to, co vlastně dělá, dopřál si další lok alkoholu. Jakmile se tekutina dotkla jazyku, vzpomněl si na svoje dítě, toulající se po kopci obklopeném oslepujícím světlem, na jeho smutnou a umíněnou tvář, potemnělou předčasným dospíváním. „Ach, pane Bože, ochraňuj ho,“ začal se modlit. „Mě zavrhni, zasloužím si to, ale jemu dopřej věčný život.“

Graham Green:

MOC A SLÁVA

1. Předehra

„PROČ… TO… DĚLÁTE…?“

Zvedl zrak a zadíval se na nehybnou postavu. Ale možná se jednalo jen o halucinaci. Na horách se halucinace dostavují často. Stačilo, aby měl člověk horečku, aby byl dehydrovaný, aby měl otok mozku z velkých výšek… nebo z podchlazení. Třásl se.

Horolezci a vysokohorští turisté často vyprávějí, že viděli jakousi imaginární postavu, která je po určitou dobu doprovázela. Jako ta, kterou měl teď před očima. Ale vědro ledové vody, jež mu chrstla do obličeje, nebyla žádná halucinace.

Chladem se mu zastavil dech. Tep a dech se zrychlily. Věděl, co to je. Klasické symptomy lehkého podchlazení.

Ale tělo zároveň spustilo obranné mechanismy. V údech se mu stáhly cévy, aby ochránily životní orgány a přesměrovaly krev k srdci a plicím. Proto už necítil ani ruce, ani nohy.

Otočil hlavu a zahleděl se na strmé svahy obklopující malé jezero. Na silnou vrstvu ledu, která ho zakrývala… Na čepele skal tyčících se k šedivému nebi… Celé tyto nehostinné hory, stojící tu už tisíciletí, nenabízely nic jiného než pohled na odpornou tvář blízké smrti. Protože umře. O tom už nepochyboval. Lehká hypotermie se promění ve střední a ta konečně v hlubokou, která skončí kómatem a zástavou srdce. Bylo to nevyhnutelné. Sundali mu všechno oblečení. Ležel nahý – kromě červené pásky, kterou měl vzadu na hlavě svázané dredy – a rameny, zády a zadkem se tiskl k ledu. Teplota spadla hluboko pod nulu. Muselo být tak –15 °C.

prosíííímprosíííímprosíííím

Pronesl ta slova? Nebo mu jen proběhla myslí?

Začal ztrácet pojem o realitě.

To je velmi špatné znamení…

Pomaličku se nořil do mlhy, oddělující realitu od duševního chaosu.

2. PŘEDEHRA

STEJNÁ MLHA halila krajinu, když ráno vyrazil.

Stoupal mlhou, která se skoro celé dopoledne odmítala zvednout. Málem to vzdal, ale nakonec si řekl, že v zimě se toho v údolí stejně nedá moc dělat.

Lezl, obličej mu křečovitě svírala zima a jedinými orientačními body v polosvětle byly sníh, šedivá kopule nebe a skalní hřebeny. Potom konečně dosáhl okraje lesa a tam mlha skoro úplně zmizela. Skrz průhledný závoj viděl siluety mladých smrků. Na chvilku se zastavil. Navzdory zimě se potil a po obličeji mu tekly velké kapky potu. V tu chvíli to uslyšel. Zvuk. Prasknutí. O kus níž. Suchá větev, která práskla jako výstřel. Jako kdyby na ni šlápla velká bota.

„Hej? Je tam někdo?“

Žádná odpověď. Možná nějaké zvíře. Ale jaké zvíře má tak těžký krok? Medvěd? Strávil v těchto horách tisíce hodin, a nikdy na medvěda nenarazil.

Vyšel z lesa a pustil se do nejstrmějšího úseku. Nebyl to tak těžký výstup. V létě dokázala k jezeru dojít spousta turistů za tři hodiny, ale v zimě tu bylo pusto a prázdno. A on takovou samotu miloval.

O kus výš, tam, kde začala klesat teplota, se poslední smrky zachycovaly v zemi silnými kořeny a dokazovaly, že jsou silnější než jejich příbuzní. Díval se na stromy jako na lidi. Existovali šampioni a pak ti druzí. Nerovnost a nespravedlnost tvořily zákony přírody i lidského druhu. Kamel nevěřil v rovnost. Věřil v konflikt, v soupeření, v to, že přežít dokáže jen ten silnější. V tu chvíli nevěděl, že mu zbývají pouhé čtyři hodiny života.

Co by dělal, kdyby to věděl? Co by člověk dělal, kdyby to věděl? Dal by do pořádku své věci? Požádal by o odpuštění? Koho? Za co? Udělal by něco jinak? Kamel ve svém životě spáchal hrozné věci a žádné výčitky svědomí nikdy neměl. Nikdy nezaváhal. A zopakoval by je, kdyby to bylo nezbytné. Měl to v povaze. Byl mravně zkažený a krutý. Ten druhý to musel vycítit. Kamel to okamžitě pochopil, jakmile ho spatřil.

Znovu padla mlha a Kamel měl pocit, že se ztratil, když nenašel začátek ledovce. Ale žulová deska, označující spodní hranici ledovce, tam pořád byla, jako vždycky. Kamel náhle pochopil. Ledovec se nacházel o něco výš. Několik příliš teplých letních a podzimních měsíců ho zahnalo na ústup. Kronika ohlášené smrti. Za dvacet nebo třicet let tu nezůstane nic. A v městech v údolí bude stejné horko jako v létě na poušti.

Ale v tuto chvíli ležel na ledu a chlad proměnil jeho tváře v klubíčko jehel, takže vypadaly jako po zpackané plastické operaci. Zhluboka se nadechl. Na okamžik ztratil vědomí. Když se znovu probral, uvědomil si, že se přestal třást.

To je špatné. Jakmile se člověk přestane třást, znamená to, že jeho vnitřní teplota klesla pod 31 °C. Spatřil postavu, jak se nad ním naklání.

„Proč… to… děláte?“ zašeptal, ale polovina slov nepřešla přes zmrzlé rty.

Pokusil se pohnout hlavou, ale nedokázal to. Vzadu na hlavě mu červená páska zmrzla a vytvořila pevnou korunu. Jeho tělo už bylo potažené slabou vrstvou ledu, která praskla pokaždé, když se chtěl pohnout. Ale každé polití ledovou vodou způsobilo, že vrstva byla čím dál silnější. Byl v ní uvězněný jako ve skafandru.

Někde o kousek dál musela být v ledu díra, v níž se vědro pokaždé naplnilo.

Náhle ucítil horkost. Jak to? Potom si vzpomněl, že to je jeden z paradoxních účinků zhoršení hypotermie. Svaly se uvolnily. Výsledek? Krev znovu začne proudit ke končetinám.

Tep se mu zpomalil. Bradykardie. Pokles tlaku. Příznaky se hromadí.

Když dorazil do chaty, což byla obyčejná kamenná stavba s břidlicovou střechou na břehu jezera, rozhodl se, že si před sestupem chvilku odpočine. Dnes nebylo počasí, aby pokračoval dál na vrcholek Gendarme.

Z termosky upil trochu kafe, ulevil močovému měchýři a snědl jednu energetickou tyčinku. Potom si přes záda přehodil batoh a zamířil ke dveřím, které zůstaly otevřené a jimiž dovnitř proudil ledový vítr a mdlé světlo. Jakmile překročil práh, ozvalo se zasvištění, do obličeje dostal ránu a pak už nebylo nic, až do chvíle, kdy ho probudilo první vědro ledové vody.

MUSÍ ZAPLATIT za to, co udělal, to věděl. Ale nerozuměl, proč se to musí stát takhle…

„Kdo… jste?“ vyrazil ze sebe.

Jako kdyby to čekal, nedostalo se mu žádné odpovědi. Místo toho následovalo další vědro. Uvědomil si, že mu kůže na rukách, na zadku a na lýtkách přimrzla k ledu jezera. Stal se jeho součástí.

Kdyby se mohl vidět, určitě by zkonstatoval, že se čím dál víc podobá mrtvole. V místech, kde se jeho tělo dotýkalo ledu, měl kůži zsinalou, panenky nereagovaly. Nízko nad jezerem fičel vítr a na rohovce mu přistávaly sněhové vločky.

Nicméně chtěl zaostřit oči, když spatřil nůž.

Ostrá špička se přiblížila k jeho břichu. A jemu se na okamžik odrazily v očích mraky na šedivém nebi.

Chtěl vykřiknout, ale hlasivky už měl taky zmrzlé. Necítil, když čepel prorazila tenkou vrstvu ledu, zabodla se mu do břicha a otevřela ho od žaludku až k podbřišku. Byla mu zima. Byl tak zmrzlý, že necítil ruku, která otevřela ránu, a nůž, který mu rozřízl střeva. Zaslechl jen smích.

3. PŘEDEHRA

TELEFONÁT přišel do ústředny vysokohorské četnické stanice, PGHM (Peloton de gendarmerie de haute montagne) v Aiguesvives ještě ten večer. Podle mladé manželky se devětadvacetiletý Kamel Aissani nevrátil z vysokohorské túry. Neplánoval strávit noc v horách. Spací pytel, karimatku a benzinový vařič nechal doma a nevzal si ani nic na převlečení. Něco se muselo stát.

Hlas mladé ženy, která byla evidentně na pokraji pláče, se chvěl znepokojením.

Četníci z PGHM neztráceli čas. Za necelou půlhodinu po telefonátu odstartovala z velké zasněžené louky, sloužící jako heliport a nacházející se za budovami četnické stanice, záchranná helikoptéra. Na palubě byli čtyři muži: pilot, mechanik, lékař a záchranář.

Všichni znali trasu, po níž se Kamel vydal. Otázkou bylo, jestli se zastavil u Černého jezera, nebo jestli pokračoval dál, až na Gendarme. Už dávno se setmělo a tma hledání nijak neusnadňovala. Tým se chystal pátrání přerušit a pokračovat ráno, když kolem půl druhé v noci přelétal Černé jezero.

V tuto hodinu si jezero zasluhovalo své jméno. Podlouhlý povrch, strnulý a hladký, vypadal jako zrcadlo uprostřed ponuré scény skal a strmých stěn, osvětlených velkým reflektorem měsíce.

Reflektor helikoptéry běžel jako oslepující štětec po ledu, dokud se nezastavil na nějakém tvaru. Nesporně se jednalo o člověka. I navzdory výšce – helikoptéra nemohla sestoupit níž kvůli blízkému skalnatému hřebenu, který se tyčil do tmy jako dýky – všichni konstatovali, že Kamel Aissani leží na ledu nahý. Zmocnila se jich hrůza. Bílý led. Modré nahé tělo. Černé stíny. Červená páska ve vlasech. A nejděsivější bylo, že měl rozříznuté břicho. Čtyři muži se na sebe podívali.

Neexistoval žádný způsob, jak v ledovcovém kotli přistát. Museli by přistát na ledu svírajícím hladinu a nic jim nezaručovalo, že vrstva bude dostatečně silná. Proto se rozhodli spustit lékaře a záchranáře na malý šelfový výstupek nedaleko řeky, asi dvacet metrů od těla.

„Jste si jistí?“ zařval pilot. „Může to prasknout, chlapi. Podle mě by to vydrželo do zítřka!“

Lékař na něj mávl, že chce sestoupit. Zatímco se spolu se záchranářem upínali do postroje, všichni na palubě cítili morbidní vzrušení, že se ocitli v tomto prostředí, v takřka divadelní atmosféře té tmavé noci a hlavně toho nahého těla v měsíčním světle. Ve vzduchu se vznášel pocit něčeho nového, ale taky nebezpečného. A adrenalin byl jejich oblíbenou drogou.

Jako první se spustil do prázdna rotmistr Yann Vogel. Následoval ho doktor Loridan. V červené bundě, ochranné přilbě a v brýlích na noční vidění se houpal v ledových poryvech větru uprostřed ledovcového kotle jako směšná loutka nebo jako pavouk na konci vlákna. Jakmile se ocitli na skalisku, začali zkoumat led. Vrstva vypadala silná a pevná, ale člověk nikdy neví. Rozhodli se tedy obejít jezero až k chatě a odtamtud dojít k tělu, jako to musel udělat i Aissani.

A někdo s ním? Lékaře tato otázka napadla okamžitě. Udělal to Kamel Aissani sám, jako když Japonci kdysi páchali seppuku? Anebo… mu to někdo udělal?

Při této myšlence se doktor zachvěl a toto zachvění nemělo nic společného se zimou.

Zamířili po ledu k tělu a nespouštěli z něj zrak. Kdyby byl chudák Kamel Aissani ještě naživu, museli by ho intubovat a okamžitě mu podat léky, než by ho vytáhli nahoru do helikoptéry. Možná budou muset provést přímou masáž srdce. Jenomže tady nebyl lékařský tým a Loridan tu byl jediný lékař. Musel se spolehnout jen sám na sebe.

Tělo se blížilo.

Mléčné měsíční světlo vytvářelo stín, jako kdyby se jednalo o scénu z muzikálu. Ale v úrovni břicha se nacházelo něco velmi zvláštního…

Břicho nebylo jen rozříznuté obrovskou ranou, která byla vidět i z místa, kde stáli, ale zároveň bylo kulaté a nafouklé jako kožený měch – nebo jako břicho těhotné ženy.

„Panebože!“ vykřikl Vogel.

K mrtvole jim chybělo deset kroků.

Nebyla to první mrtvola, kterou viděli. Viděli jich spoustu. Zřícené horolezce, lyžaře stržené lavinou, zraněné hlavy po pádu kamení, lidi postižené podchlazením, kteří se jim lámali pod rukama, když je snášeli dolů. A to nemluvě o mrtvých kamarádech, kteří doplatili na lidskou blbost, egoismus a neopatrnost. Ale tohle byla ta nejpodivnější smrt, jakou kdy viděli. Byl to pro ně ten největší šok. Věděli, že na tenhle pohled nikdy nezapomenou. Nahé tělo bylo v ledovém sevření promodralé, rty mělo černé, kůži zsinalou, dokořán otevřené oči, připomínající oči slepce, kulaté a rozříznuté břicho, podobající se černé škebli.

Loridan několikrát zamrkal. Ne, to není možné… to, co vidí, nemůže být…

Jeho profese ho často nutila účastnit se strašlivých scén, ale tohle přesahovalo veškerou zkušenost. Aspoň tu jeho. Protože uprostřed otevřeného břicha, mezi roztaženými břišními svaly, se nacházela absurdní a příšerná parodie na těhotenství. Plastová panenka vražená vší silou mezi střeva. Její nádherné modré oči hleděly skrz ledovou krustu přímo do těch Loridanových.

S bušícím srdcem a se zpocenýma rukama v rukavicích vyndal vysílačku a stiskl tlačítko.

„Je mrtvý!“ nahlásil. „Potřebujeme soudního lékaře.“

„To může počkat do rána,“ prohlásil pilot. „Teplota dnes v noci klesne na –10 °C. Zakonzervuje ho to líp než rybu v ledničce. Přepínám.“

Vzhledem k tomu, co viděl, nepřipadalo doktorovi to přirovnání nejvtipnější. Stiskl znovu tlačítko.

„Neudělal si to sám! A ten, kdo to udělal, musí být pořádný magor… Rychle. Netoužím tady zůstat dýl, než musím. Přepínám…“

„O čem to mluvíte, doktore? Přepínám…“

„Je to vražda! Strašlivá vražda!“

„Cože?“

„Tak dělej, vytáhni nás, kurva!“

PÁTEK

1.

„JAK DLOUHO RÁNO po probuzení?“

„Těžko říct.“

„Za pět minut? Mezi šesti a třiceti minutami? Mezi třiceti a šedesáti? Nebo víc?“

„Řekl bych… mezi šesti a třiceti.“

„Dělá ti problém odpírat si kouření na místech, kde je to zakázané? V kinech, letadlech, restauracích…?“

„Ne.“

„Určitě?“

„Určitě.“

„Kterou cigaretu si odpíráš nejhůř? První, nebo poslední?“

„První.“

„Kolik cigaret vykouříš průměrně za den?“

„Něco mezi deseti a dvaceti.“

„Kouříš v pravidelných intervalech v prvních denních hodinách?“

„Ehm… ano.“

„Kouříš, i když jsi nemocný a musíš zůstat v posteli?“

Zaváhal.

„Ne.“

Rychle to spočítala. Říkalo se tomu Fagerströmův test.

„Pět bodů. Střední závislost. Předepíšu ti nikotinové náplasti a žvýkačky, které budeš žvýkat vždycky, když dostaneš chuť kouřit. Myslím však, že žvýkačky stačit nebudou. Ale nejdřív to zkusíme. Proč chceš přestat kouřit?“

Zopakoval jí své důvody. Za prvé nechce umřít na rakovinu hrtanu nebo plic, to je příliš pitomé. Za druhé čím dál častěji trpěl bronchitidou, což znamenalo, že plíce předčasně stárnou. Za třetí chtěl zůstat zdravý kvůli Gustavovi. Za čtvrté není moc příjemné líbat kuřáka, když je člověk nekuřák, ne?

Doktorka Léa Delambrová přisvědčila.

„Cítíš se připravený?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl.

„Tak začneme… teď!“

Usmála se na něj. Plácla se do stehen. Vstala. Strčila si čtyřbarevnou propisovačku do kapsičky u pláště a podívala se na blonďatého chlapce, který si kousek od ní hrál s tatínkovým mobilem.

„Gustav mi dělá starosti,“ řekl.

„Já vím. Už jsme o tom mluvili.“

„Ve škole se už skoro nedokáže soustředit, začíná mít špatné známky a doma je hrozně roztržitý. Často vůbec neposlouchá, když na něj mluvím… A někdy reaguje agresivně.“

Pokrčila rameny.

„Musíme počkat. Jestli tyhle symptomy budou přetrvávat dalších šest měsíců, můžeme stanovit diagnózu poruchy soustředění. A hyperaktivity. A předáme ho specialistovi.“

„A zatím?“

Chvíli na něj mlčky hleděla.

„Martine, nejdůležitější je, že je Gustav zdravý. Zdá se, že se implantát ujal. Uvědomuješ si, že to je největší vítězství?“

Servaz potřásl hlavou.

Samozřejmě že má pravdu.

Jeho syn trpěl atrézií žlučovodu, nemocí, která zasáhne jedno dítě z dvaceti tisíc a která spočívá ve zúžení žlučovodu, což způsobuje, že se v játrech začne hromadit žluč. Pokud nedojde k operačnímu zákroku, vede to k nenapravitelnému poškození a ke smrti. Děti postižené atrézií musí být neustále pod lékařským dohledem. Jsou menší a slabší než ostatní a často trpí bolestmi břicha, vnitřním krvácením do střev a jsou náchylné k infekcím. Prvním řešením je obnovení normálního průchodu žluče tak, že se odumřelý kousek žlučovodu nahradí kouskem střeva a žluč se odvede přímo z jater do střevního traktu. Této metodě se říká Kasaiho portoenterostomie a je úspěšná v jednom případě ze tří. U Gustava úspěšná nebyla.

Lékaři tedy museli přistoupit k transplantaci jater ze živého dárce. Z 60 až 70 procent bývá tímto dárcem nejbližší příbuzný. Servaz se dobrovolně přihlásil. K operaci došlo na jedné rakouské klinice za absolutně neuvěřitelných podmínek a v naprostém utajení. Servaz při zákroku málem umřel.

Když si na to vzpomněl, bez nejmenších pochybností si uvědomoval, že se jednalo o nejsurrealističtější a nejpříšernější epizodu jeho života.

Servaz se podíval na doktorku Delambrovou. Byla vyšší než on, díky plavání měla široká ramena, věčně rozcuchané vlasy, oči zelené, škodolibé, elektrizující a taky čisté a jasné rysy, které neskrývaly nic. Stejná byla její povaha. Pracovala na dětském oddělení (gastroenterologie, hepatologie a pediatrické výživy) v nemocnici Purpan v Toulouse. Je léčení dětí v nemocnici tou nejtěžší profesí, vyžadující víc obětavosti než odbornosti? Přistoupila ke Gustavovi, chvíli s ním vtipkovala, rozcuchala mu jeho jemné blonďaté vlásky a něco mu pošeptala do ucha, což ho rozesmálo.

Doktorce Lée Delambrové bylo třiačtyřicet let, jemu bude 31. prosince padesát…

Napadlo ho, jestli by Gustav chtěl doma takovou matku. Gustav se v jeho životě objevil tím nejneočekávanějším způsobem. A Servaz se stal prakticky ze dne na den jedním z dvou set čtyřiceti tisíců svobodných otců, co jich ve Francii bylo. Jistě, byla to jen kapka v moři samoživitelů a samoživitelek, ale spolu s Gustavem přitahovali nejvíc pohledů při odchodu ze školy. A zapomeňte, prosím, pánové, na rovnost mezi mužem a ženou, když jdete na sociálku nebo do obchodu, jehož věrnostní program se nazývá… Klub maminek. Zapomeňte rovněž na to, že pozvete nejlepší kamarádku vaší dcery nebo nejlepšího kámoše vašeho syna, aby u vás spali. Zapomeňte.

Cítil se strašně starý. Strašně starý na to, aby vychovával sedmiletého chlapce. Příliš starý, když se ráno na sebe podíval do zrcadla a spatřil muže, jehož vrásky se začínaly prohlubovat a vlasy šedivět. Když jeho hudební a literární vkus patřil ke generaci, jejíž názory už dávno vyšly z módy.

Naštěstí tady byla Charlène, krásná manželka jeho zástupce. Charlène Espérandieuová věděla mnohem líp než kdokoliv jiný, co milují současné děti a puberťáci. A Gustav ji zbožňoval.

Bývalého zástupce, pomyslel si Servaz. Za hodinu měl schůzku se zástupcem policejních odborů, aby se dozvěděl, jak to s ním dopadne, protože od událostí, k nimž došlo v únoru 2018, byl suspendován. Už žádná zbraň, žádný odznak, žádná kancelář, a tedy ani žádný zástupce.

Pokud zbavení funkce nebyl trest, velmi se mu to podobalo. Ačkoliv při zbavení funkce měl teoreticky nárok na odstupné, odebrali mu všechny prémie, takže pobíral jen třicet procent původního platu. Nesměl se stýkat s kolegy. Což vlastně nebylo nic nového, protože většina z nich se od něj stejně držela daleko. Ze strachu z nákazy.

Výjimkou byli pouze Vincent a Samira. Oba si vždycky našli způsob, jak mu projevit přátelství a podporu. Nebylo to nic překvapivého. Vincent Espérandieu a Samira Cheungová byli jeho nejmilejšími kolegy, vychoval je a naučil houževnatosti a loajalitě. Oba se stali jeho přáteli.

Jedinou výhodou odvolání z funkce bylo, že se mohl čtyřiadvacet hodin denně věnovat Gustavovi. Mohl se podřídit jeho časovému rozvrhu a potřebám a nemusel pořád volat Charlène nebo chůvu, aby ho pohlídaly. Uvědomoval si, že přehání svou roli otce a že jeho čas a myšlenky se točí jen kolem Gustava. Ale otcem byl podruhé v životě a tentokrát to nechtěl propásnout.

V telefonu doktorky Léy Delambrové se ozval hlas Léa Ferrého.

„Hned přijdu,“ řekla.

Políbila Gustava a pak se otočila k Servazovi.

„Zítra večer sloužím. Uvidíme se v neděli?“

2.

„ADMINISTRATIVNÍ VYŠETŘOVÁNÍ je u konce,“ prohlásil zástupce policejních odborů tónem, který nevěstil nic dobrého. „Musíš před disciplinární komisi.“

Bylo 15. června 2018. Krásný den. Teplý a slunečný. Z funkce ho odvolali v únoru. V protokolu stálo, že odvolání bude trvat pravděpodobně čtyři měsíce, pokud ho ovšem vedení neprodlouží a nebude čekat na výsledek trestního řízení, které bylo zahájeno po smrti slavného spisovatele detektivek Erika Langa a jednoho z jeho fanoušků, Rémyho Mandela, kteří zahynuli při požáru založeném Mandelem, jemuž Servaz asistoval.

Zbytek událostí byl poněkud nejasný. Aspoň pro nadřízené. V příhodnou chvíli Servaz opomněl uvést, že když Langa vyvedli z policejní budovy, ohrožoval zbraní „muže s kůží hada“. Stejně tak se zapomněl svěřit s tím, že neudělal nic, aby ho zachránil, protože byl příliš zaneprázdněný tím, že vytahoval z plamenů svého vlastního syna a prchal z hořící stodoly.

Podíval se na Gustava, který vedle něj lízal zmrzlinu v kornoutu. Neměl školu, učitelé stávkovali. Servaz se nemohl ubránit, aby v duchu znovu nespatřil tu výheň, aby necítil na tváři horký dech plamenů, když běžel s Gustavem k vratům stodoly.

Otočil pohled k ulici. Se zástupcem odborů si dal schůzku v hospodě des Carmes, co nejdál od policejní budovy. Teď v červnu Toulouse vibrovalo horkem. Každé sklo a každá kovová věc jako by je chtěla oslepit a vysílala jejich směrem odrazy bílého světla.

„Musíme počkat na rozhodnutí soudu,“ pokračoval zástupce odborů, „než stanovíme datum disciplinárky.“

V policejních spisech stálo, že „příslušník policie se vystavuje disciplinárním sankcím v případě každé chyby, které se dopustí ve službě, aniž by se přihlíželo k trestům stanoveným soudem“. Jinak řečeno, policista mohl být očištěn soudem, ale přesto mohl být potrestán nadřízenými. Vítejte v nádherném světě policie…

„Martine,“ vysvětloval zástupce odborů, „ty jsi už nedávno před disciplinárkou stál… a vyfasoval jsi dočasné odvolání z funkce na tři měsíce… a degradaci na kapitána.“

Jako Mojžíš vyzbrojený desaterem mával mužík administrativními fakty. Servaz zaznamenal, že má uprostřed čela, těsně nad obroučky brýlí, mateřské znaménko vyhlížející jako třetí oko.

„Takže je pravděpodobné, že tentokrát ti vzhledem k závažnosti faktů a recidivě hrozí… hm… trest obsažený ve čtvrtém článku.“

Čtvrtý článek. Výpověď nebo nucený odchod do důchodu. Servaz cítil, jak mu po zátylku přejela ledová ruka. Polda je jedna ze vzácných profesí, kdy můžete být odsouzený jak trestně, tak i profesně. Můžete přijít o všechna práva, včetně důchodu. Žádná jiná profese s sebou tyto důsledky nenese. Kdyby se toto ustanovení dalo aplikovat na další profese, spousta lidí by se ocitla na dlažbě.

„Navíc, na rozdíl od soudu, disciplinárka tě nebude vyslýchat jen ohledně důvodů, proč tě odvolali z funkce, ale může se vracet k minulým případům, probírat jakýkoliv aspekt tvého profesního i soukromého života. Může prosívat celý tvůj život, Martine.“

Servaz na něj vrhl bezvýrazný pohled. Přesto to v něm pěnilo. Taky měl strach. Co by se stalo s ním a s Gustavem, kdyby nejen přišel o práci, jíž věnoval velkou část svého života, ale kdyby mu vzali i důchod? Bylo mu padesát. Co uměl jiného, než být polda?

„Pozitivní na tom je, že se dozvíš všechno, co spis obsahuje. A já taky. Můžeš si s sebou vzít advokáta, jestli nějakého máš, ale ten bude mít jen roli pozorovatele. Během jednání disciplinárky zasahovat nemůže. Jediný, kdo tě může bránit, jsou odbory.“

Zástupce odborů si strčil prst hluboko do chlupatého ucha a zakvedlal s ním.

„Nejsi v tom sám, Martine. Budeme bojovat. Budeme stát po tvém boku a poženeme tvůj případ třeba až na nejvyšší místa. Jistě, někteří odboráři se starají spíš o to, aby si to u nadřízených nerozházeli, ale naše organizace má jen jediný cíl a ty to víš. Obranu policistů jak individuálně, tak kolektivně.“

Zástupce odborů pronesl svou řeč jako nějaký prodavač automobilů.

„Je tady ještě něco,“ dodal tónem člověka, který vám chce oznámit, že vám uříznou nejen jednu nohu, ale taky tu druhou. „Musí počkat na rozhodnutí soudu, takže je nutné prodloužit tvé odvolání z funkce. Budeš dostávat jen půlku platu.“

Tentokrát Servaz reagoval. Zdrtil ho pohledem. Věděl, že zástupce odborů, ať už kvůli ideologii, oportunismu nebo z vlastní vůle stojí na jeho straně. Ale nezabíjeli snad v antice posly špatných zpráv?

„Dokonce si ani nemůžu najít jinou práci,“ řekl. „Jak mám platit účty?“

Když s Gustavem vyšli z kavárny a zamířili k domovu, spatřil na zdi graffiti, obracející se k němu a jeho kolegům.

Mrdat policii

„Co znamená mrdat?“ zeptal se Gustav.

„To znamená milovat.“

NEDĚLE

3.

21 hodin. Červnový večer se jen velmi pomalu měnil v noc. Toulouse není New York, ale růžové město, které v létě moc nespí. Albert Camus napsal, že nejlepší způsob, jak poznat nějaké město, je zjistit, „jak se tam pracuje, jak se tam miluje a jak se tam umírá“.

V Toulouse se pracovalo, milovalo a umíralo hlučně. Obyvatelé Toulouse si nikdy nenechali diktovat způsob života městskými úředníky, pravidly nebo zákony. Nosili vztek v srdci a hlavu vysoko, takže Toulouse prakticky nikdy neodpočívalo.

A během mistrovství světa ve fotbale to platilo dvojnásob. Včera večer doprovodil vítězství Francie nad Austrálií 2:1, pokud člověk mohl věřit zpravodajským kanálům, koncert troubení a výkřiků radosti. Ve skutečnosti to nebylo nic moc porazit jen o gól zemi, kterou proslavilo hlavně ragby, ale zdálo se, že ke štěstí mnoha lidí to stačilo.

Tohle si Servaz říkal, když pozoroval, jak se nebe nad střechami mění z lososově růžové na popelavě šedou. Na okamžik bojoval s pokušením vyndat z kapsy cigaretu jako obvykle a jako by to udělal ještě přede dvěma dny, ale pak si vzpomněl na nikotinové náplasti.

„Tati!“

Otočil se, přešel obývák a chodbu a vstoupil do Gustavova pokoje.

„Vyčistil sis zuby?“

Chlapec sedící na posteli přikývl.

„Přečteš mi nějaký příběh?“

Servaz se usmál a přistoupil k poličce. Stála na ní řada dětských knih… Vloni v zimě ho Gustav poprosil o tablet. Bezpochyby o něm slyšel ve škole. Během několika posledních let zaplnily dětské pokoje monitory počítačů. Než mu dal tablet pod stromeček, rozhodl se Servaz, že si nejprve promluví s Gustavovou učitelkou. Potíže se soustředěním, s pozorností při vyučování, komplikace s vnímáním reality a s usínáním. Učitelka před ním narýsovala přímo apokalyptický obraz. „Každé dítě je jiné,“ uklidňovala ho doktorka Léa Delambrová, když se jí zeptal na názor. „Je ovšem pravda, že mnohé jazykové, paměťové a psychologické testy odhalily jisté souvislosti mezi časem stráveným u obrazovek, spánkem a výkony… Nejdůležitější otázkou je, jestli budeš schopný mu omezit používání tabletu, nebo ne.“ Když to říkala, hleděla mu upřeně do očí a on se rozhodl počkat.

Vzal z poličky knihu, otevřel ji na založené stránce a vklouzl do postele vedle Gustava.

„Když se Bari narodil,“ začal číst, „svět mu nejdřív připadal jako velká a tmavá jeskyně. Jeho matka, Šedá vlčice, byla slepá.“

„Proč byla slepá?“ zeptal se Gustav, jemuž se už klížila víčka.

O pět minut později se Servaz vrátil do obývacího pokoje a na stůl v kuchyni prostřel dva příbory. Králík na červeném víně se sýrovými křupkami. Našel tenhle recept v kuchařce pro začátečníky… na internetu. Ani on nedokázal zastavit nezadržitelný pokrok.

Otevřeným francouzským oknem k němu dolehlo zvenčí dvojí zatroubení.

Vystrčil hlavu. Dole na něj krátce zablikaly reflektory. Odpověděl zamáváním: cesta je volná. Zapálil dva svícny, na stereopřehrávač nasadil desku s Mahlerem a zamířil ke dveřím.

„Dobrý večer, Columbo,“ řekla doktorka Léa Delambrová, když vystoupila z výtahu.

Přes černé tričko s všitou podprsenkou si přehodila červené bolerko a vzala si k němu dlouhou černou sukni. Její kůže se během jara zbarvila do krásné medově hnědé barvy a Servaz se nemohl vynadívat na obrys jejích klíčních kostí a na to, čemu anatomové říkají sternocleidomastoideus. Ale ona mu tento pohled nedopřála dlouho, přitiskla svou tvář k jeho, prsty mu s lehkostí motýlů přejela přes zátylek a políbila ho na rty. Servaz na okamžik spatřil svůj odraz v jejích duhovkách, které vzápětí zaplnily celé jeho zorné pole.

„Gustav spí?“

Přikývl. Doktorka ho obešla, vstoupila do obýváku, odhodila kabelku na pohovku, okomentovala vůni linoucí se z kuchyně a potom se k němu otočila.

„Zvládáš to?“

Na okamžik ho napadlo, že naráží na jeho vztah s Gustavem, ale vzápětí pochopil, že mluví o jeho odvykací kúře.

„Od pátku ani jedna.“

Znovu ho políbila a očuchala mu krk, jako to láskyplně dělají štěňata.

„Je pravda, že nic necítím. Už jsem si málem na tu vůni zvykla…“

Přes úzkou sukni položil dlaně na její kulatý zadek a přitáhl ji k sobě.

„Budu potřebovat kompletní lékařské vyšetření, doktorko.“

„Po třech dnech?“

„Opatrnosti není nikdy dost.“

„Nejdřív se najíme. Od rána jsem neměla nic v puse a mám hlad jako vlk.“

Přiťukli si a pak se pustili do večeře. Sledoval ji, jak krásnými zuby trhá maso. Poblahopřála mu k jeho kuchařskému umění, ale on dobře věděl, že králíka připálil. Vyprávěla mu, co nového v nemocnici, a on jako pokaždé cítil, jak se mu svírá srdce nad nespravedlností světa a nad tím, čemu všemu musí denně čelit žena, do níž se zamiloval. Vždycky to tak je. Dotýká se nás všechno, co je nám blízké.

Pak začala vyprávět veselé příběhy z dětského oddělení a snažila se přitom být uvolněná, ale Servaz dobře věděl, že je to její způsob, jak se proti všemu obrnit. O čtrnáctileté těhotné dívce, které rodiče zakázali potrat, a o jejím otci, kterého Léa podezřívala, že ji do jiného stavu přivedl. O desetiletém chlapci, jenž se stal obětí sexuálního vydírání na sociálních sítích a který se už potřetí pokusil o sebevraždu. O čtyřletém dítěti postiženém hluchoslepotou, jíž se říká Usherův symptom a která se projevuje hluchotou od narození a postupnou slepotou. Jestliže existuje Bůh, tak je to pořádný úchyl. A pak o obyčejnějších případech, o kojenci, kterého matka zapomněla v autě zaparkovaném na slunci a jenž vypadal jako kuře vyndané z trouby. O tom, jaké bude mít psychické následky. O novorozenci trpícím anální imperforací, což znamená, že jeho rektum nemá otvor. A taky o problémech výživy, psychomotorice…

Servaze tato litanie strašně skličovala. Děti… Neodvažoval se Lée přiznat, že nevyhnutelně myslí na Gustava a na jeho nemoc, když začala vyjmenovávat všechny choroby, kterými trpí děti na této planetě. Potřebovala to s ním sdílet. Co by si pomyslela, kdyby ji požádal, aby toho nechala?

Zázrak byl, že pokaždé dokázali zapomenout na své profese a milovat se, že dokázali prchnout před současností a překročit tyto břehy. Poznávali se čím dál víc a jeden druhého dál objevovali. A Servaz pokaždé cítil, jak se mu svírá žaludek, když viděl, jak se Léiny rysy křečovitě svírají rozkoší, jak křičí, jak zatíná nehty do jeho ramen, paží nebo do prostěradel, jak k němu divoce přiráží, jak má pohled obrácený dovnitř do sebe a zapomíná na něj i na všechno ostatní. Vychutnával si tyto chvíle, on, který si myslel, že už do smrti zůstane sám.

Když dnes v noci usnula a když k němu otevřeným oknem doléhal hluk města, uvědomoval si, že faktu, že se v jeho životě objevili Gustav a Léa, vděčí za to, že je silnější, ale zároveň taky zranitelnější.

Od tohoto okamžiku nenesl odpovědnost jen sám za sebe. A bál se.

Ovládl se, aby se nešel podívat do synova pokoje. Hleděl na záda ženy ležící vedle něj na boku, obdivoval její široké boky a ňadra. Poslouchal její dech. Cítil, jak se v něm něco uvolňuje. Štěstí se osvobozovalo jako parfém z otevřeného flakonu. Podíval se na displej telefonu. Za několik hodin ji probudí a ona prchne jako zlodějka, než se rozední a hlavně než se probudí Gustav. Nechtěl, aby je syn viděl spolu. Ještě ne. Bylo příliš brzy. Gustav čím dál míň mluvil o matce, ale někdy se vracela do rozhovorů jako duch pronásledující jejich životy. Duch, kterého se ani jeden nedokázali úplně zbavit.

Marianne Bokhanowskou unesl sériový vrah Julian Hirtmann jednoho červnového dne v roce 2010, přesně před osmi lety, ačkoliv byla těhotná s Gustavem. Servaz si na tu chvíli vzpomínal, jako kdyby se to odehrálo včera. Prázdný dům, vítr zvedající záclony, Mahlerova hudba puštěná naplno, žesťové nástroje a housle stoupající do finále 6. symfonie, kterou Theodor Adorno pokřtil „Všechno je špatné, co končí špatně“. Přivedla dítě na svět v zajetí a Hirtmann dítě osobně svěřil Servazovi, když Gustav vážně onemocněl. Hirtmann taky Servaze odvezl do té rakouské nemocnice a potom se nechal zatknout policií. Marianne se nikdy neobjevila. Švýcar mu dokonce odmítl říct, jestli ještě žije.

A pak dostal přání k Vánocům roku 2017. A fotografii, na níž měla na sobě stejnou tuniku, jako když ji viděl naposled. Četla noviny. Servaz nechal fotografii analyzovat. Nebyla to fotomontáž. Na pohlednici bylo napsáno pouze: Veselé Vánoce. Podepsán Julian.

Od té doby nic. Žádná známka, že je ještě naživu. Hirtmann byl v „pětihvězdičkové“ věznici v rakouském Leobenu. Naposled Servazovi psal v únoru.

Proč na to všechno myslí právě tuto noc? Posadil se na okraj postele, ujistil se, že Léa spí, a v kalhotách od pyžama šel do kuchyně natočit si skleničku vody. Noc byla teplá a příjemná. Otevřenými okny vál dovnitř slabý větřík a hladil ho po nahém těle jako neviditelná ženská ruka. Cítil se dobře. Už dlouho se tak dobře necítil. Náhle do jeho mysli dolétl nějaký zvuk a chvíli trvalo, než si uvědomil, co to je.

Mobil. Nechal ho na nočním stolku.

Rychle se vrátil do ložnice. Zvonění probudilo Léu, která se ve tmě v posteli otočila k němu.

Na nočním stolku mobil dál zvonil a vyžadoval pozornost jako hladové dítě.

1 hodina 30 minut.

Když telefon zazvoní uprostřed noci, málokdy to znamená něco dobrého, pomyslel si.

S bušícím srdcem došel ke stolku a podíval se na displej. Neznámé číslo.

„Mohl sis tam aspoň nastavit hudbu,“ řekla Léa. Měla rozcuchané vlasy a obličej oteklý spánkem.

Usmívala se, ale Servaz z jejího hlasu vycítil napětí. Zaváhal. Léa se na něj překvapeně podívala.

„Ty to nevezmeš?“

Stiskl zelené tlačítko a přiložil si mobil k uchu.

„Martine? Martine, jsi tam?“

Ten hlas… Otřásl se.

Sotva vnímal Léu, která ho pozorovala. Ten hlas… Neslyšel ho osm let, ale přesto ho okamžitě poznal. Jako kdyby ho slyšel včera. Čas se zhroutil, roky odlétly a minulost se dnes v noci zjevila jako kometa.

Posadil se na okraj postele a zavřel oči.

To není možné!

PONDĚLÍ

4.

UVĚDOMIL SI, že není schopen pronést jediné slovo. Srdce mu v hrudi bušilo jako zvon.

„Marianne?“

Hlas měl drsný jako smirkový papír.

„Martine… Martine, jsi to ty?“

V hlase se jí ozývala panika a Servazovým mozkem vířila spousta otázek.

„Kde jsi?“ zeptal se.

A měl chuť pokračovat. Kde jsi byla celé ty roky? Jak to, že máš pořád moje číslo? Čí je to telefon? Proč mi voláš uprostřed noci? Proč jsi o sobě nikdy nedala vědět? Nemohla jsi? Hirtmann je ve vězení, kdo tě drží? KDE JSI BYLA? Na jednu otázku přece jen znal odpověď. Osm let nezměnil číslo. Byl všechno ostatní, jen ne geek. „Ty sis spletl století,“ řekl mu jednou Espérandieu.

„Martine, prosím, musíš mi pomoct.“

„Kde jsi?“ zopakoval.

„Já nevím!“ skoro vykřikla. „V lese.“

„V lese? V jakém lese?“

„Martine, nikdy jsem nebyla daleko… jak sis ty…“ V tu chvíli to na lince zapraskalo a na chvíli ztratili spojení. „V Pyrenejích… já… na horách…“

Zase praskání. Servaz náhle dostal strach, že se jim spojení přeruší.

„MARTINE. JÁ… JÁ JSEM UTEKLA.“

Polkl. Krev mu ve spáncích bušila tak silně, že málem přehlušila hlas v telefonu. Vůbec si neuvědomil, že sklouzl na zem, že tam teď sedí a zády se opírá o postel. Vůbec si neuvědomil ani to, že Léa vstala a že mu teď do zad upírá znepokojený pohled. Ani to, že svírá mobil tak silně, že mu zbělaly klouby na prstech.

„Prosím!“ opakovala Marianne. „Špatně tě tady slyším… už hodinu se ti snažím dovolat… každou chvíli může vypadnout signál.“

Salvy praskání a čím dál hrozivější ticho.

„Jsi v Pyrenejích, je to tak? V horách? Ale nevíš kde, je to tak?“

„Ano!“

Cítil, jak se jí zmocňuje stres, a dokonce panika, která jí deformovala hlas.

„Popiš mi, co vidíš!“

Krátké ticho.

„Jsem na horském svahu… v lese… na stezce… nad… údolím…“

Pokračovala, ale její slova se utopila v dalším praskání.

„Co? Nic jsem neslyšel!“ křikl.

„Slyšíš mě?“

„Teď ano!“

„Asi před hodinou jsem viděla… kostel… se… zvonicí… A staré budovy… něco jako…“

„Klášter?“

„Ano. Martine, já…!“

„Byl tam most a tekla tam řeka?“

„Ano, ano!“

„Jak daleko jsou hory?“

„Blízko.“

„Jsou vysoké?“

„Ano!“

Znal to místo! Opatství Aiguesvives… V Pyrenejích neexistovalo žádné jiné místo, které by odpovídalo popisu.

„Marianne, zavolám četníky, jsou blízko, přijdou ti na pomoc.“

„NE!“

Z telefonu se ozvalo zařvání. Plné zoufalství a hrůzy.

„Ne, nevolej niko… Přijeď ty!“

„Marianne, co se děje?“ vykřikl tak silně, že nejen vyděsil Léu, ale málem probudil i Gustava.

Vrhl pohled za záda. Léa měla vytřeštěné oči. Vypadala tak vyděšeně, že trochu ztišil hlas.

„Marianne, musím je zavolat!“

„Prosím… nevolej… policii! Hlavně ne policii! Slib mi to! Já… ti to vysvětlím.“

Zaváhal. Nevěděl, jak se rozhodnout.

Proč byla tak vyděšená při představě, že zavolá četníky?

„V tom případě se vrať zpátky, k opatství!“ přikázal.

„Ne! Nebudu se vra… určitě mě… on…“

„Kdo? Kdo tě hledá, Marianne?“

Ticho.

„Marianne, kdo tě hledá?“

Koncert praskání.

„Marianne…? Marianne…?“

Někdo nebo něco ukončilo spojení.

„Marianne…“

„BYLA TO ONA?“

Otázka to byla čistě rétorická, jen způsob, jak navázat kontakt s mužem, který vypadal, že je najednou velmi, velmi daleko. Léa však už odpověď znala. Servaz přikývl. Skoro se styděl, že to musel udělat. Vyprávěl jí Mariannin příběh, o jejím únosu, o jejím zmizení ze světa živých… Neskrýval před ní, že je to Gustavova matka a že to byla velká láska z mládí, ani to, že mu lhala a že s ním manipulovala. Ale dělala to proto, aby chránila svého druhého syna, Huga, nevlastního Gustavova bratra, který si dnes odpykával dlouhý trest ve vězení.

„Co se děje?“ chtěla vědět.

Několika slovy jí to vysvětlil. Poslouchala, aniž ho přerušovala a aniž se pohnula, ale jak jí sděloval fakta, její pohled postupně temněl. Servaz věděl, co si myslí. Té ženě se podařilo uprchnout po osmi letech a první, komu volá, jsi ty… A to tě strašně rozrušilo.

„Musím si zavolat,“ řekl.

Vzal si mobil a odešel z ložnice.

Ujistil se, že Gustav spí. Šel až do obýváku. Hledal číslo, na které dlouho nevolal ani v noci, ani ve dne.

„Martine? Co se děje?“ odpověděl hlas jeho bývalého zástupce, Vincenta Espérandieua.

Nevěděl, jak začít. To, co se právě stalo, bylo tak… zvláštní, tak nepravděpodobné.

„Právě mi někdo volal,“ řekl.

„Kdo?“

Pověděl mu o rozhovoru, o panice, ozývající se v Mariannině hlase, o vysvětlení, kde se nachází, a hlavně mu zopakoval její větu: „Utekla jsem.“

Na druhém konci zavládlo ticho.

„Víš určitě, že to byla ona?“

Tón byl otevřeně skeptický.

„Jistě.“

„Kurva! Po takový době… to je… to je…“

Nemožné, nepochopitelné, neuvěřitelné, neočekávané, ohromující, úžasné, děsivé?

Ano, takové to bylo, řekl si v duchu. Vzpomněl si na případ otce ze Seine-Saint-Denis, který dal svou dceru kojné a pak zmizel… na čtyřicet let. Na Lucy Ann Johnsovou, kanadskou matku, která bez varování opustila svou rodinu včetně dcery a jejíž stopu našli po padesáti letech. Na tři unesené dívky z Clevelandu. Jedné z nich se podařilo zavolat pomoc po deseti letech věznění.

Ať mi nikdo neříká, že se svět otáčí pořád správným směrem.

„Martine, co chceš dělat?“ zeptal se Vincent.

„Já nevím.“

„Martine,“ odvážil se Vincent po chvíli mlčení. „Je to neuvěřitelné, co se stalo, ale musíš to oznámit… Dokonce bych to ani neměl vědět. Připomínám ti, že s tebou ani nesmím mluvit.“

„Já vím. Ale potřebuju pomoc. Teď hned.“

Znovu si vzpomněl, co mu říkala Marianne. Žádnou policii! Na druhém konci Vincent vzdychl.

„Dobře,“ řekl. „Co chceš, abych udělal?“

„Potřebuju, aby sis poznamenal číslo a zjistil, odkud volala.“

Espérandieuovi chvíli trvalo, než odpověděl.

„A jak to mám asi udělat? Musel bych vyslechnout operátora.“

Servaz zaváhal. Nechtěl přítele zkompromitovat, ale touha najít Marianne byla silnější.

„Něco vymysli. Připoj to k jinému případu.“

„Do prdele, jestli mě načapá šéf, tak mě taky čeká disciplinárka, víš to?“ Pauza. „Dobře, dobře, uvidím, co se dá dělat… Ale stejně musíme počkat do zítřka. Kdybych všechny probudil v noci, musel bych to sakra vysvětlit. Jasný?“

„Mám ještě něco,“ dodal Servaz.

„Co? Povídej.“

„Můžu k vám přivézt Gustava? Teď hned? Musím tam jet.“

„Teď v noci?“

„Nemůžu ztrácet čas…“

Z chodby zaslechl Léiny kroky.

„Samozřejmě,“ odpověděl Vincent. „Samozřejmě. Žádnej problém. Víš dobře, že Gustav patří do naší rodiny. A Charlène ho zbožňuje. Martine?“

„Ano?“

„Tvoje kariéra policisty visí na vlásku. Nedělej žádný blbo…“

„TY TU ŽENU… pořád miluješ?“

Vzhledem k okolnostem to byla nevhodná a nepatřičná otázka, ale zároveň byla logická a svým způsobem nevyhnutelná.

„Ne,“ odpověděl.

Otočil se a upřeně se na Léu zadíval. Přišla za ním na balkon. Sklopila oči a spatřila, jak mezi prsty drží zapálenou cigaretu.

„Martine… máš ty náplasti.“

Teď zase sklopil oči on.

„Promiň. Tahle je poslední,“ řekl spěšně.

Přikývla, ale jejímu gestu chybělo přesvědčení. Servaz si uvědomil, že je to poprvé, co ji vidí takhle reagovat. Ještě ji vlastně úplně neznal. Chodili spolu tři měsíce a teprve se postupně poznávali.

A vlastně to nebylo zas tak špatné. Za tři měsíce to bylo jejich první nedorozumění.

Přistoupila k němu a položila studenou ruku na jeho rozpálené tělo.

Srdce mu v hrudi bušilo strašně silně, takže si byl vědom, že ho konečky prstů cítí pod kůží a pod svaly. Léa se na něj znovu zahleděla.

„Martine,“ řekla potichu, ale pevně. „Udělej, co musíš. Jestli je ta žena v nebezpečí, musíš tam hned jet…“

Přikývl. Zamáčkl nedokouřenou cigaretu o zábradlí a nechal tam malou černou skvrnu. Podíval se na hodinky. Už byly skoro dvě hodiny ráno.

„Musím probudit Gustava a odvézt ho k Vincentovi a Charlène.“

Pochopila. Nemůžeš zůstat tady, musíš odjet, než tě uvidí…

Léa málem něco řekla, ale pak si uvědomila, že pokud chce vstoupit do života svobodného otce, musí respektovat několik základních pravidel. První pravidlo: Být trpělivá. Nic neuspěchat. Chovat se flexibilně. Šla si do ložnice pro věci.

Servaz zamířil k psacímu stolu a otevřel jednu zásuvku. Uvnitř ležela obálka. Stála na ní adresa odesílatele: Justizanstalt Leoben. Dr. Hanns Groß-Straße 9, 8700 Leoben, Österreich. Vzorová rakouská věznice. Dopis přišel v únoru.

Milý Martine,

určitě víš, že na tebe ve své cele často myslím. Život tady ubíhá docela příjemně. Rakušané mají zkušenosti s barbarstvím, takže jsou docela civilizovaní. Jejich věznice jsou ve srovnání s vašimi prázdninové kolonie. Ale mám spoustu času na přemýšlení.

William Blake napsal, že Slitování a Krutost ovládají lidské srdce, Soucit a Žárlivost lidskou tvář a Láska a Hrůza jsou vznešené formy lidství… Jaké formě lidství dáváš přednost – Lásce, nebo Hrůze? Vsadím se, že Lásce… A jaká lidská srdce znáš, plná Krutosti, nebo Slitování?

Doufám, že na mě myslíš stejně často, jako já na tebe.

Tvůj přítel

Julian

Strčil dopis zpátky do obálky. Vedle ležel pořadač. Byly v něm novinové výstřižky. Soustředěně a rychle je prošel. Našel, co chtěl. Objevil pohlednici s Marianninou fotkou.

5.

NOC plná hvězd. Hvězdný prach zaplavil celé nebe nad středovou čárou dálnice a nad temnou krajinou, jako kdyby tam bůh rozsévač hodil hrst zářícího písku. Volvo se řítilo do temnot po dálnici A64, osaměle a nepozorovaně – a samozřejmě vyšší rychlostí, než tady byla povolená.

Servaz počítal minuty, kilometry a výjezdy. Saint-Martory, Lestelle, Saint-Gaudens. Nasadil si sluchátka handsfree a několikrát se pokusil zavolat na to číslo, ale odpovídalo mu jen ticho.

Kilometry ubíhaly neskutečně pomalu.

Přijede včas? Najde ji? A v jakém stavu? Nebo ji dřív než on najde někdo jiný?

Strach. Temnota. Běžely minuty a kilometry. Několikrát zatoužil zapálit si cigaretu, ale vzpomněl si na Léin pohled, a tak si radši vzal žvýkačku.

Asi hodinu poté, co vyjel z Toulouse, u Lannemezanu opustil dálnici A64 a vydal se na jih po státní silnici 929, přímo k horám. V dálce se rýsovaly jejich tmavé a zubaté obrysy, podobající se čelisti pohlcující tmu.

U Arreau sjel ze státní silnice, přejel řeku, projel spícím městečkem a potom zamířil k Aiguesvives, městečku ležícímu na hranicích departementů Haute-Garonne a Haute-Pyrénées. O chvíli později vjel mezi vysoké černé smrky, které stály těsně u sebe jako majestátní hlídka a vrhaly na silnici hrozivé temné stíny. Pořád žádné zprávy o Marianne. Servaz cítil, jak mu v útrobách hryže stres.

Všude kolem něj se přibližovaly hradby Pyrenejí. Vyjel z lesa a pokračoval podél řeky. V měsíčním světle to vypadalo, jako by se po hladině honily stříbrné ryby. Pak přejel široký dřevěný most a za ním se objevila tabule:

AIGUESVIVES

4384 obyvatel

Řeka

Opatství

Les

Digitální hodiny na palubní desce ukazovaly 3 hodiny 45 minut, když vjel do malého lázeňského městečka ponořeného do spánku jako kočka stočená do klubíčka u kamen. Průčelí domů, která by měla za podobné vlahé noci okna otevřená dokořán, byla teď zamčená jako švýcarská banka.

Bez zastávky projel městečkem směrem k temným horám, které na konci uzavíraly údolí.

V tuto pochybnou hodinu bylo údolí stejně mrtvé, jako kdyby se ocitl na nějaké planetě bez života. Když vyjel ze zatáčky, málem minul odbočku. Ukazatel „OPATSTVÍ DES HAUTSFROIDS“ se skoro celý schovával za oponou listoví. Zabrzdil, zařadil zpátečku, chvíli couval po prázdné silnici a potom zabočil doprava a zamířil s volvem do lesa. Pokračoval po silnici stoupající vzhůru na kopec, vroubené hustě rostoucími stromy a kapradinami, které tvořily jakýsi přírodní tunel. Když se vynořil na opačné straně, spatřil ve velkém lesním průseku na dně údolí budovy opatství. Byl to typický cisterciácký klášter z 12. století, s věží a budovami postavenými do latinského kříže. Křížová chodba, budova pro mnichy – refektář a jejich ložnice. Masivní architektura opatství jako kdyby byla vytvořena proto, aby klášter odolával drsným zimám a zároveň aby odpuzoval případné návštěvníky. Všechno bylo ponuré, nepřátelské a monumentální. Podél řeky se vzadu na konci údolí táhly trávníky, ale svahy hor obklopujících opatství byly kompletně porostlé lesem.

Marianne… Tak z tohoto lesa volala…

Vyjel nahoru, přejel kamenný můstek a zaparkoval pár metrů před portálem a pod dubem, který tu musel růst několik staletí.

Když vystoupil z auta, přímo fyzicky cítil ticho, v němž se koupala okolní krajina, jako by se nacházela mimo svět a čas.

Rychle zamířil k vysokým dřevěným vratům, pak spatřil do kamene vyrytá slova Vultum Dei quaerere. Hledejte Boží tvář. Písmena v měsíčním světle přímo zářila. Měl pocit, že se ocitl o několik století zpět, v dobách, kdy mniši klučili okolní lesy, obdělávali půdu a prodávali dřevo. Nebo na úsvitu náboženských válek, těsně předtím, než protestanti vydrancovali a zapálili většinu klášterů na jihozápadě. Nebo v čase, kdy odsud revoluce mnichy vyhnala.

Náhle se zachvěl.

Do ticha se ozval zpěv. Akordy takové krásy, že na okamžik zůstal stát a poslouchal. Zpěv vycházel z jedné z budov. Mužské hlasy, tak čisté a lehké jako hlasy dětí. Letěly tmou v údolí jako ptáci. Servaz se podíval na hodinky. 4 hodiny 15 minut. Vigilie. První mše. Mniši, dodržující pravidla svatého Benedikta, spali jen málo. Celý den věnovali práci a modlitbám a noci měli co nejkratší.

Na velkých vratech bylo sice bronzové klepadlo, ale vedle se nacházel i interkom. Když stiskl zvonek, v lese se ozvalo houkání sovy.

„Ano?“ řekl po dvou nekonečných minutách hlas v interkomu.

„Kapitán Servaz, státní policie Toulouse. Chtěl bych mluvit s vaším představeným,“ odpověděl Servaz a v duchu se modlil, aby mniši nezavolali nejbližší četnickou stanici.

„Jaký kapitán…?“

„Servaz. Kriminální policie.“

„Víte, kolik je hodin?“

„Ano. Ale jedná se o urgentní případ.“

„O jaký případ?“

Nevypadalo to, že by na hlas zapůsobil fakt, že se jedná o policistu, který přichází v tak brzkou hodinu. Žít v ústraní a „tak blízko Bohu“ zřejmě u člověka způsobí, že je netečný vůči zvratům obyčejného života.

„To vysvětlím vašemu představenému,“ odsekl Servaz kategoricky.

„Počkejte.“

Čekal. Uplynulo už víc než pět minut. Netrpělivost mu leptala žaludek jako kyselina. Třikrát stiskl zvonek, ale nikdo neodpovídal.

Konečně zpěv skončil. O chvíli později se vrata otevřela. Objevila se vysoká postava. Muž byl mnohem vyšší než Servaz. Měl na sobě dlouhou bílou opásanou kutnu s černým škapulířem. Měl výrazné ostré rysy, vyčnívající dolní čelist mu zjemňovaly vousy barvy pepře a soli, ale zpod hustého obočí a za brýlemi s kovovými obroučkami zářily oči, které mu dodávaly přísný a pyšný výraz. Jako kdyby měl na sobě krunýř. Servaz měl od začátku pocit, že to s ním nebude jednoduché.

„Jsem otec Adriel. Můj převor mi řekl, že jste policejní kapitán, je to tak?“

Žádné dobrý den nebo nějaká předehra. Šel rovnou k věci. Hlas měl silný a jasný. Baryton. Servaz odhadoval, že je mu kolem sedmdesáti.

„Ano, já…“

„Máte průkaz nebo tak něco?“

Přišlo to dřív, než čekal. Ne, nemám průkaz od chvíle, kdy jsem byl suspendován, pomyslel si. Lampa nad vraty vydávala mdlé žluté světlo. Servaz vytáhl z kapsy průkaz na toulouskou městskou dopravu, strčil ji opatovi před oči a pak ji zase rychle schoval, jako kdyby se jednalo o kouzelnický trik.

„Pardon, ale moc dobře jsem jej neviděl,“ prohlásil opat. „Neobtěžovalo by vás, kdybych si ho pozorněji prohlédl?“

Aha, tak ty jsi nedůvěřivý opat. Není divu. Ve Francii docházelo denně k vloupání do tří kostelů.

Servaz vytáhl z náprsní kapsy novinový výstřižek, který si vzal ze šuplíku psacího stolu a rozložil ho. La Dépêche, 2009. Jednalo se o článek z regionálního tisku, který vyšel po případu s uříznutou koňskou hlavou. Doufal, že ho opat pozná na fotografii, ačkoliv od případu uběhlo už devět let. Opat navzdory slabému osvětlení rychle přelétl očima článek, pak zvedl oči, prohlédl si Servaze a potom je znovu upřel na článek.

„Promiňte,“ řekl konečně a podal Servazovi článek zpátky. „Před časem nám klášter vykradli. Jsme od té doby trochu nedůvěřiví. Bohužel, nežijeme tak odtržení od světa, jak bychom si přáli.“

Dál si Servaze prohlížel.

„My tady nesledujeme pozemské věci nijak podrobně. Co přivádí tak… význačného policistu do našeho opatství a v takovou hodinu?“

V jeho hlasu nebyl ani stín sarkasmu.

„Je to na vysvětlování trochu dlouhé,“ odpověděl Servaz. „A zároveň to pospíchá. Můžu jít dál?“

Viděl, jak opat zaváhal. Servaz věděl, že tady neexistuje dveřník, ale byla tu hranice mezi venku a vevnitř, mezi laickým světem a řádovým světem mnichů. Kdysi sem princové přiváželi dary a chudáci tady hledali něco k snědku. Ale ani oni se dál nedostali. Dokonce i ve 21. století klášter zůstával uzavřeným prostorem. A návštěvníci tu nebyli nijak vítáni.

„Pojďte,“ řekl nakonec opat.

V PŘÍŠEŘÍ KŘÍŽOVÉ CHODBY se opatův obličej proměnil v pohřební a voskovou masku, jako kdyby se mu kůže na kostnatých lícních kostech a na mocném a zakřiveném nose napjala. Ve vousech se mu chvěly úzké rty. Podrbal se na krku.

„To je naprosto příšerná historie,“ řekl.

V šeru zářil jeho pohled.

„Jak může někdo někoho tak dlouho vystavovat takovému utrpení?“

Servaz se podíval na hodinky.

Vůbec si nevšímal středověké architektury a zaklenutých chodeb, které by ho za normálních okolností nadchly, protože byl nadšený obdivovatel architektonických stylů. Poháněl ho čas, takže se snažil být co nejstručnější a nejpřesvědčivější a používal slova, jako „unesená“, „znásilněná“, „uprchlice“ a „v nebezpečí“.

„Otče, musíme…“

„Jestli to opravdu tak spěchá, proč jste přijel sám?“ zeptal se opatrně opat. „Mohl jste přivolat posily.“

Servaz cítil, jak v něm roste podráždění.

„Už jsem vám říkal, že mě tlačí čas! Kontaktovat kolegy uprostřed noci a vyhlásit poplach by stálo spoustu času.“

„Ale mohl jste se aspoň obrátit na četnickou stanici v Aiguesvives, dorazili by sem dřív než vy.“

Nejsi tak hloupý, opate… Znovu v duchu slyšel hlas Marianne: „Nevolej policii! Slib mi to!“ Najednou se ho zmocnila strašlivá a zničující pochybnost. Co když ji chytil a zabil? Snažil se uklidnit. V lese a v noci bylo tolik míst, kde se mohla schovat. Je někde tady a čeká na něj.

„Poslyšte!“ vykřikl. „Nemám čas vám to vysvětlovat! Máte v klášteře někoho, kdo dobře zná zdejší les?“

„Skoro všichni. Kácíme dřevo a chodíváme do lesa meditovat.“

Opat se napřímil, jako kdyby si najednou uvědomil, že musí jednat rychle.

„Zajdu pro ně. Projdeme les křížem krážem. Máte její fotografii?“

6.

NOC byla tak tmavá! Byl to nejzvláštnější pohled, jaký kdy v životě Servaz viděl. Mniši, kteří jako by právě vyšli ze středověku, prohledávali les baterkami. Postupovali mlčky, odhrnovali větve a svítili mezi jehličí. Jejich bílé kutny poletovaly v temnotách jako duchové, zatímco tma se zdála byt čím dál hustější. Vypadali jako legie duchů, která se vynořila přímo z noční můry nějakého hříšníka. Zvířata před nimi prchala. Vyděsil je shon v takovou nezvyklou hodinu, takže se běžela schovat do křoví. Kmeny se ve světle baterek leskly a každá vyšlapaná cestička a každý kořen vytvářely černý stín. Celý tento rostlinný labyrint, spleť větví, trnů, pavučin a mechu tvořil dokonalý úkryt, což Servaze přece jen trochu uklidňovalo. Jestliže se Marianne schovala někde tady, její pronásledovatel měl jen malou šanci ji najít. V této myšlence však stejně bylo cosi nevyhnutelně strašného. Kdo ji pronásleduje? Hirtmann je ve vězení daleko odsud. Musel hlídání svěřit někomu jinému. Někomu, jako je on, nebo někomu, komu za to platí?

Servaz se podíval na hodinky. 4 hodiny 53 minut. Marianne mu volala už před třemi hodinami.

Co po celý ten čas dělá? Schovala se někam, nebo pokračuje v útěku? Kde je?

„Marianne!“ zavolal.

Nad lesem mu neviditelné hory jeho slova vrátily ozvěnou. Napnul sluch. Marně. Nic než ozvěna. Klid, jenž drtil údolí, a tmavá noc, kterou rušily jen krátké záblesky baterek, to všechno ho strašně znervózňovalo. Kde je? Servaz cítil, jak ho svírá strach. Jako kdyby se jeho mysl, uvězněná touto tmou a tímhle lesem, scvrkla a všechny myšlenky v ní vyschly. Už nemyslel na nic jiného než na Marianne, že je někde blízko, možná jen pár metrů od něj, možná v bezvědomí. Třeba prošel kolem ní, a neviděl ji. Jak ubíhaly minuty, zmocňovala se ho panika. Musí ji najít. Teď. Nemohl si dovolit ztratit ji podruhé.

Tato nekonečná noc byla jedna z nejhorších, jaké kdy prožil. Samotní mniši, v bílých a skoro fosforeskujících kutnách, připomínali figuranty v nějakém absurdním baletu. Postupoval nicméně dál a volal její jméno s pocitem, že stojí tváří v tvář nedobytné začarované pevnosti s palácem obklíčeným zlovolnou vegetací.

Během této noci plné strachu musel zahánět dantovské vize, kterými jeho představivost útočila na jeho mysl. Viděl stromy postříkané krví, která se ve světle baterek třpytila na větvích jako barevná malba. Viděl Marianne pověšenou mezi nimi. Její nohy se ještě zmítaly v prázdnotě. Viděl její krk sevřený provazem. Viděl mezi dvěma řadami stromů hrozivou postavu muže s nožem v ruce…

Jak křižovali lesem a jak se naděje postupně vypařovala, stoupala mu horečka.

Po neurčité době spatřil mezi stromy, jak nebe začíná blednout. Vlahý vzduch se s přibližujícím se úsvitem začal chvět, probouzel údolí a přinášel vůni jehličí a pryskyřice. Kde je? Znovu ji zavolal, ale jeho hlas pořád přinášela zpátky pouze ozvěna. Jako by se mu vysmívala.

„Tady!“ vykřikl jeden mnich.

Servaz a opat se k němu rozběhli. Hubený mnich s malou ptačí hlavou zamířil světlo baterky k zemi. Sklopili oči. Mobilní telefon… Někdo ho rozšlapal nebo rozbil údery kamenem. Servaz cítil, jak se mu zastavila krev v žilách. Zbývala jen naděje, že tenhle mobil nepatřil Marianne. Stejně nepatrná, jako kdyby tu hledal hedvábné vlákno.

Sedl si na bobek, vzal mobil do kapesníku a strčil ho do průhledného igelitového sáčku.

Když vstával, střetl se jeho pohled s opatovýma očima. Potemněly. Opat možná žil v ústraní před světem, ale určitě znal jeho temné stránky.

„Pokračujme,“ řekl.

Další hodina uběhla a Servaz si musel připustit, co bylo evidentní. Prohledali několik kilometrů hor, a po Marianne nenašli žádnou stopu. Mniši, kteří se předtím rozdělili, aby prohledali co největší území, se teď mlčky shromáždili kolem nich na křižovatce dvou cest. Servaz si vzpomněl, že se zasvětili mlčení nebo něčemu takovému. Mluvili, jen když to bylo nezbytné. Ozývalo se jen šustění látek a sandálů. Servaz, aniž věděl proč, si vzpomněl na supy žijící v těchto horách, kteří se o sebe třeli, když trhali mršinu. Uvědomil si rovněž, že někteří mniši neměli dobrou fyzičku. Slyšel jejich těžký a pisklavý dech, viděl, jak se někteří posadili na kameny nebo se opřeli o kmeny, jako kdyby právě uběhli maraton. Otírali si čela od potu a měli otevřená ústa, jako ryby vytažené z vody.

„Já budu pokračovat,“ řekl.

Na rameno se mu položila velká a uzlovitá opatova ruka.

„Nevede to k ničemu. Kdyby byla tady, našli bychom ji. Odpověděla by nám, když jsme ji volali. Je mi líto.“

Servaz málem něco řekl, ale ruka ho sevřela pevněji. Pochopil. Opat chtěl říct, že kdyby byla tady, byla by naživu. Najednou se zvedl vítr a ohnul vrcholky smrků.

„Rozednívá se, musíme celebrovat laudy,“ zasáhl do rozhovoru tlustý muž s brunátným obličejem a modrýma vodovýma očima. S obrovským tlustým břichem, které v rytmu rychlého dechu zvedalo kutnu a škapulíř, vypadal jako karikatura kanovníka.

Servaz poznal hlas z interkomu. Patřil převorovi. Vzpomněl si, že převor má za úkol řídit administrativu kláštera a zastupovat opata. Od chvíle, kdy začali prohledávat les, vypadal podrážděně. Několikrát vrhl na Servaze zatrpklý pohled a Servaz ho podezříval, že je to hlídací pes kláštera. V každém někdo takový existoval.

Opat přikývl. Pak pohlédl na Servaze.

„Měl byste upozornit četníky.“

„Udělám to. Ale chci vás ještě požádat o jednu službu. Máte dílnu nebo nějaké místo, kde něco vyrábíte?“

„Samozřejmě,“ odpověděl opat a začal sestupovat dolů. Ostatní mniši se za ním vydali jako stádo oveček.

„Potřeboval bych nějaké pevné lepidlo, něco jako Loctite, plynový vařič nebo kuchyňský sporák a nějakou umělohmotnou krabičku. Můžu si na chvíli půjčit vaši kuchyň?“

„Naši kuchyň… a na co?“ zeptal se za jeho zády převor, který se evidentně nezasvětil mlčení.

Opata možná jeho zásah podráždil, ale nedal na sobě nic znát.

„To je v pořádku, Anselme,“ řekl klidně. „Pan komisař má jistě své důvody.“

„Kapitán,“ opravil ho Servaz.

Servaz v zádech cítil, jak z něj bratr Anselme nespouští zrak. Světlo se teď prodíralo mezi stromy v tenkých světlých paprscích osvětlujících mlází jako pozlátko z iluminovaných knih. Toto místo bylo nesporně magické. Servaz to cítil i v této situaci. V údolí bylo něco pronikavého a slavnostního. Takřka nábožného. Nebylo divu, že si ho před několika staletími vybrali mniši, aby zde vybudovali klášter.

Svah byl čím dál strmější a všichni museli dávat pozor, kam kladou nohy. Dolů padaly drobné kameny. Vynořili se z lesa a náhle spatřili dole pod sebou celý klášter. Kostel se zvonicí, velké křížové chodby, budovy konventu a ložnice mnichů. Servaz si všiml zeleninových záhonů, ovocného sadu a zahrady za zdmi opevnění nacházející se vedle řeky a také malého hřbitova, tisknoucího se ke zdi opatství, tam, kam vedla „brána mrtvých“. Asi tři kilometry daleko se zvedaly štíty vysokých hor, čnících majestátně na pozadí jasnějšího a zamlženého nebe.

Z kláštera se ozýval lehký a křehký zvuk zvonu. Bezpochyby svolával mnichy k druhé modlitbě. Laudy. Ještě nebylo sedm. Servaze napadlo, jestli řád svatého Benedikta chtěl mnichy vyčerpat prací a nedostatkem spánku, aby je zbavil pokušení. Sám se cítil vyčerpaný a prázdný.

Zvažoval své šance a přemýšlel. Kde je Marianne teď? Odvedl ji únosce daleko odtud? Při té myšlence ho zamrazilo, že se jí po nekonečných osmi letech podařilo uprchnout a že je teď vystavena něčemu nesnesitelnému.

Nebyl vůbec schopný přemýšlet, ani se pořádně nadechnout. Hruď se mu sevřela a na zlomek vteřiny spatřil před očima bílé skvrny a okolní krajina se roztančila.

„Jste v pořádku?“ zeptal se opat.

Jeho pozornosti rozhodně nic neunikne.

„Ano, ano, jistě.“

Ale vzápětí pod ním povolily nohy, spatřil, jak se hory a les zhouply, jako kdyby někdo do té krásné podívané šlápl, a vzápětí se zřítil do černé díry.

7.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Údolí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.