Očima
mladého aktivisty

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Šimon Hlinovský

Očima mladého aktivisty – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chtěl bych poděkovat všem, kteří přispěli na vznik této knihy. Vážím si vaší podpory a vaši důvěru nezklamu. Díky vám tato kniha vyšla.

Zvláště bych chtěl poděkovat spolku Justiční Servis z. s., generálnímu partnerovi.

Poděkování nesmí chybět pro obě kolegyně z Pointy za jejich trpělivost a tvořivost.

Chodíte na demonstrace? Nebo je sledujete jen v televizi? Kniha psaná z pohledu jednoho aktivisty vám připomene malé i velké demonstrace posledních let. Dozvíte se různé zajímavosti o volebních kampaních. Nahlédnete i do zákulisí televizních diskusních pořadů. Nemusíte se mnou vždy souhlasit, ale věřím, že kniha vás zaujme a možná i trochu pobaví.

Vždycky jsem si myslel, že mám tolik zajímavých vzpomínek, že by se o nich dala napsat kniha. Už v dětství jsem se zajímal o politiku. Poprvé jsem šel na demonstraci proti vládě premiéra Grosse. Politický vývoj po roce 2013 mě přiměl chodit na demonstrace stále častěji. Když už se v nějakém televizním pořadu dostanu ke slovu, nikdy nestihnu říct všechno, co bych chtěl. I proto jsem se rozhodl vydat knihu. Dalším důvodem je, že z knihy se třeba i budoucí generace dozvědí, co jsme v minulosti prožívali.

Pokud mě ještě nesledujete na sociálních sítích, tak o hodně přicházíte. Pokud chcete dostávat informace o demonstracích, na které se chystám, můžete mi napsat e-mail. Můžete se také přidat na FB do skupiny Občané bez zábran.

FB profil: Šimon Hlinovský

FB skupina: Občané bez zábran

Instagram: simonhlinovsky

E-mail: simon.hlinovsky@gmail.com

www.zumpalisty.cz – zpravodajství demokratické žumpy

JUSTIČNÍ SERVIS

Protilátky na justiční a politické fauly!

Justiční Servis je spolek lidí napříč generacemi, který analyzuje problémy v justici i občanském životě a povzbuzuje lidi k zájmu o řešení nápravy znepokojujícího stavu.

Cílem spolku není bojovat s justicí, ale činit vše pro to, aby justice byla nestranná, objektivní a rozhodovala podle práva, bez ohledu na mocenské vlivné skupiny v pozadí.

Právní stát není umět zatočit s chudákem, ale uznat vinu i mocnému. Bohužel před zákony si stále nejsme všichni rovni, občané cítí u justice hořkou nespravedlnost, marnost až beznaděj se zaběhnutým vzorcem, že ti bohatí si pomocí jejich vysoko nákladových advokátů dostanou takřka z čehokoli…

Justiční Servis bedlivě mapuje i politické dění a kauzy, zejména trestní stíhání premiéra Babiše a jeho kolosální politický, ekonomický a mediální střet zájmů.

Ostatně Justiční Servis nasbíral více jak 2000 podpisů pod Peticí proti rozhodnutí vedoucího oddělení přestupků Krajského úřadu Středočeského kraje Ing.Petra Fraňka, který rozhodl v přestupkovém řízení obviněného premiéra v rozporu se zákonem o střetu zájmů a řízení neopodstatněně zastavil…

Andrej Babiš oligarchizuje veškerou státní správu!

Justiční Servis je solitér. Nestojí za námi žádné vlivné skupiny ani nejsme spřízněni s žádnou politickou stranou!

Justiční Servis – tah na branku spravedlnosti.

Najdete nás na webu, FB i You Tube.

Těšíme se na besedy s autorem knihy, kterou jsme rádi podpořili.

dne 7. října 2020

Mgr. Jiřina Stehnová

mluvčí spolku

1. Víc, než si myslíte

O politiku jsem se zajímal už od dětství. Nejprve mě zajímaly jen volební výsledky, později i jejich přepočty na mandáty a sestavování vlády. Vždycky jsem chtěl do politiky aktivně vstoupit, nebo být alespoň aktivista a chodit na demonstrace. Myslím si, že to k sobě patří. Občas se setkávám s názorem, že můžete být buď politik, nebo aktivista. Já si ale myslím, že se to oddělit nedá a aktivista se klidně může časem stát i politikem. Dokud nejsem zvolen do parlamentu ani do městského zastupitelstva, tak ještě nejsem politik. Pokud ale aktivně vyjadřuji své názory na nějaké téma, jsem aktivista. Každý, kdo komentuje politické události v médiích, je svým způsobem aktivista. Pokud nemůžu být každý den v televizi, tak mi nezbývá nic jiného, než dávat svůj názor najevo na demonstracích.

Prvních demonstrací proti tehdejšímu premiérovi Stanislavu Grossovi jsem se zúčastnil v roce 2005. Grossův bytový skandál se zdá dnes zanedbatelný, když to srovnáme například s podvody, kterých se dopustil Andrej Babiš. Pak jsem se jedné demonstrace před Úřadem vlády zúčastnil ještě v předvánoční době v roce 2008 proti Santa Clausovi. Pořádala ji iniciativa „Zachraňte Ježíška“ s heslem: „Přežili jsme dědu Mráze, přežijeme Santa Clause“. Cílem bylo upozornit na to, že k českým vánočním tradicím patří Ježíšek a ne Santa Claus, který se často objevuje v různých reklamách. Tato demonstrace nebyla příliš početná, takže novinářů tu bylo více než demonstrantů. Přišel nás pozdravit dokonce ministr Cyril Svoboda, který si na hlavu nasadil hrnec, přítomen byl také jeho asistent Jan Čižinský, který byl tehdy učitelem na našem Malostranském gymnáziu.

První volby, kdy jsem mohl volit, byly volby do Evropského parlamentu v roce 2009. Krátce před nimi jsem v úterý 26. května maturoval. Měl jsem dvojku z angličtiny a z češtiny, trojku ze zeměpisu a jedničku z dějin umění. Ve středu pak bylo teplo a já jsem se vydal k Andělu, kde probíhal ostře sledovaný volební mítink ČSSD. Ostře sledovaný byl hlavně proto, že se na něm chystalo mnoho odpůrců házet na Paroubka vajíčka. Už předtím, v průběhu celé kampaně, v mnoha městech kdosi hodil na Paroubka vajíčko, ale většinou bylo jen jedno. Na facebooku dokonce vznikla skupina „Vejce pro Paroubka v každém městě“. Bylo mi jasné, že v Praze u Anděla se sejde mnohem více Paroubkových odpůrců, než kde jinde. Já jsem sice vajíčka neházel, ale někteří si jich přinesli mnoho do zásoby. Kromě toho tam bylo tolik transparentů jako na demonstracích. Některé z nich parafrázovaly známé výroky, například: „Kdo z vás to má?“ Dále směrem ke křižovatce Anděl stáli členové Modrého týmu, sdružení příznivců ODS, kteří měli transparent s nápisem: „Neházejte vajíčka, jděte raději volit ODS!“

Pódium stálo rovnoběžně k tramvajové trati nedaleko zastávky Anděl, kde zastavují linky 12 a 20, které dále míří na Barrandov. Politici tak stáli zády k zastávce. Na místě byl takový dav, že byl na nějakou dobu dokonce uzavřen vestibul stanice metra Anděl. Z té se dá vystoupit i na druhou stranu, takže celá stanice nemusela být uzavřena. Všichni napjatě očekávali, jestli Paroubek opravdu dorazí, protože musel vědět, co ho čeká. Když se Paroubek spolu s kandidáty do Evropského parlamentu objevil na pódiu, spustila se dlouhá sprcha vajíček. Paroubek pronesl svůj projev, ale nikdo ho stejně neposlouchal. Zatím ho ostatní chránili deštníky. Byl mezi nimi i bývalý ministr obrany a volební manažer Jaroslav Tvrdík, který si díky tomu vysloužil přezdívku podrždeštník. Na místě byli samozřejmě i policisté, kteří zadrželi několik lidí házejících vajíčka. Paroubkovi i dalším řečníkům stékala vajíčka po tvářích. Odpůrci ČSSD samozřejmě skandovali různá hesla, televizní reportér Luboš Rosí později vzpomínal, že když informoval v přímém přenosu, co se děje, neslyšel svá vlastní slova. Některá vajíčka nemířila přesně, a tak přeletěla i střechu pódia. Po skončení mítinku jsem tak mohl vidět některá rozbitá vajíčka v kolejišti tramvajové trati.

První den, kdy v televizi běžely volební spoty, vzbudila rozruch nacionalistická Národní strana. Když jsem během více než hodinového bloku viděl první spot strany, zjistil jsem, že se tam nemluví a jsou tam jen obrazy s různými texty. Neviděl jsem tam nic rasistického, takže jsem si myslel, že strana již přenechala rasistické voliče konkurenční Dělnické straně. Pak se na obrazovce objevil druhý spot této strany, za doprovodu hudby finské kapely Apocalyptica se nejprve objevil text: „Konečné řešení otázky cikánské, které předložila Národní strana, je návodem pro všechny evropské státy.“ Objevil se zde i výtvarný motiv černé ovce, který později používal i Tomio Okamura. Po prvním odvysílání se spot stal terčem kritiky ze strany vládních politiků i mnoha aktivistů. Tehdejší generální ředitel České televize Jiří Janeček rozhodl, že spot se v dalších dnech už vysílat nebude, zároveň podal na Národní stranu trestní oznámení za šíření nesnášenlivosti. Televize musí ze zákona vysílat spoty, které strany dodají, ovšem v tomto případě se Česká televize rozhodla přihlédnout i k jiným zákonům, které zakazují propagaci rasismu. Národní straně pak v roce 2011 soud pozastavil činnost a v roce 2013 ji definitivně rozpustil.

Vzpomínám si, že se volby konaly 5. a 6. června. Tehdy jsem už měl maturitu za sebou, díky prvomájovým SCIO testům jsem měl jisté i přijetí na vysokou školu a s některými spolužáky jsme vyrazili na tradiční školní víkend v Zaječově. Ještě dva dny předtím, ve středu odpoledne, jsem psal příjimací zkoušky na politologii na Filozofické fakultě UK, i když jsem věděl, že se dostanu na FSV. U stanice metra Malostranská jsem to odpoledne shodou náhod narazil na stánek Evropské demokratické strany.

Do Zaječova se tradičně odjíždělo již v pátek ráno ze Smíchovského nádraží. Vystupovali jsme v Hořovicích, kde jsme si dali zmrzlinu, najednou jsem slyšel, jak z jednoho vozidla hraje znělka seriálu Sanitka a k tomu někdo megafonem vyvolává: „Volte sociální demokracii“. Pak jsme šli pěšky až do Zaječova. Protože jsem dlouho dopředu věděl, že budu v době voleb v Zaječově, včas jsem si vyžádal voličský průkaz. Tehdy jsme v Zaječově byli jen tři s voličským průkazem, a tak jsme šli volit do tamní jediné volební místnosti. Rozhodl jsem se tehdy volit Evropskou demokratickou stranu Jany Hybáškové, protože TOP 09 tehdy ještě neexistovala a ODS s Janem Zahradilem byla pro mě příliš euroskeptická. Tušil jsem, že Evropská demokratická strana nemá šanci se do europarlamentu dostat, ale v případě těchto voleb mě tolik nemrzelo, že můj hlas propadne. ODS bych asi volil do Poslanecké sněmovny, kdybych měl volební právo už v roce 2006, ale tehdy mi bylo teprve 16.

Šimon Hlinovský volí do Evropského parlamentu 5. června 2009

Spolužák, který se stejně jako já dostal na politologii na Fakultu sociálních věd UK, seděl na posteli v pokoji a pročítal jednotlivé volební lístky. Vzal to vylučovací metodou. Napřed vytřídil strany, které pro něj byly absolutně nepřijatelné, tedy různé neonacistické, fašistické, komunistické a další extremistické strany. Už si nevzpomínám, kterou stranu nakonec volil, ale možná tu stejnou jako já. Vím, že se zastavil u strany se zvláštním názvem Lidé a politika, protože tuto stranu vůbec neznal. Ptal se mě, jestli měla tato strana nějaký televizní spot. Řekl jsem, že měla, ale byl bez zvuku. Proto si ho taky nepamatoval, protože prý spoty spíše jen poslouchal, když se díval do počítače.

Překvapila mě spolužačka, která stejně jako já o tři roky dříve narazila u Anděla na volební mítink ODS. Dostala tam igelitovou tašku s propagačními předměty, ale pak mi řekla, že by ODS nikdy nevolila. Do Zaječova v roce 2009 přijela až v podvečer, takže stihla jít k volbám v Praze. Když jsem se ptal, koho volila, tak řekla: „Já jsem volila ODS.“ Později pro změnu zase inklinovala k levici, pokud vím.

Podobná situace se opakovala ještě o rok později, kdy se víkend v Zaječově znovu konal ve stejném termínu jako volby. Tentokrát to byly ovšem volby do Poslanecké sněmovny a bylo nás tehdy mnohem víc s voličským průkazem. Já jsem mezitím podal přihlášku do TOP 09, takže jsem měl jasno, koho budu volit. Tehdy jsme stáli frontu v malé volební místnosti v Zaječově. V této obci, dříve přezdívané Brežněves, bylo tradičně mnoho komunistických voličů, a tak jsem si říkal, že jsme hodně zvedli počet hlasů pro TOP 09 v tomto volebním okrsku. Já jsem v tom roce byl již na vysoké škole, ale když se tehdy konaly na Malostranském gymnáziu studentské volby, suverénně je vyhrála TOP 09 s 58 %. Předpokládal jsem tedy, že i od účastníků našeho zájezdu dostane tato strana hodně hlasů.

Předtím jsem se už jako člen TOP 09 zapojil do volební kampaně. Kromě toho, že jsem roznášel volební letáčky, iniciativně jsem se nabídl, že zajistím, aby na předvolební akci v městské části Praha 17 (Řepy) zahrály dvě studentské kapely. Jednak to byla progresivní kapela nové české jazzové vlny s názvem Friday 31, hrající „něco mezi nebem a jazzem“. Dále to byla punk-rocková kapela Wosa, jejíhož frontmana jsem znal z letního tábora. Obě kapely skutečně zahrály. Friday 31 si dokonce na pódiu oblékli stranická trička TOP 09 a hlavní pořadatelku tohoto Rozverného odpoledne nadchli natolik, že je pak pozvala i na podobnou podzimní akci před komunálními volbami. Zato Wosa ji tolik nepotěšila. Měla hrát jako první, ale přijela se zpožděním. Vzpomínám si, že jako první zahrála písničku „Když tančila Roxie“, pak následovala hitovka „Zapálíme školu“. Bylo pěkné, že se hudba odrážela od paneláků, takže celé sídliště se otřásalo v základech.

Na jaře 2010 jsem se také zúčastnil speciálních předvolebních Otázek Václava Moravce, které se tehdy nevysílaly z Kongresového centra, ale z jiné budovy ve Vršovicích. Vzpomínám si, že to bylo na začátku května, bylo deštivé počasí. Už nějakou dobu před přenosem stál před vstupem do budovy dav lidí. Někdo z členů TOP 09 mě poprosil, abych ještě doběhl pro stranická trička do blízké firmy, která tato trička tiskla. Podařilo se mi trička včas doručit. Tehdy bylo v předvolebních debatách zvykem, že příznivci v publiku měli na sobě trička v barvách svých stran. Až později to Česká televize zakázala.

Když jsem vstupoval do budovy, ochranka mi řekla, že musím fotoaparát nechat v trezoru a po skončení pořadu mi bude vrácen. Zaslechl jsem, jak si lidé na chodbě povídají o aktuálním fyzickém útoku na místopředsedu ČSSD Bohuslava Sobotku. V publiku měli převahu příznivci ČSSD a KSČM. Šlo o jednu z krajských debat, ve které se střetli lídři stran v Praze. TOP 09 tedy zastupoval předseda Karel Schwarzenberg, který nás dokonce přišel pozdravit před začátkem vysílání do publika. V nadsázce jsem se ho ptal, jakou otázku chce, abychom mu položili. Nakonec na dotazy diváků z publika stejně nebyl čas.

Mimochodem tyto volby se sice konaly v řádném termínu, ale byly odložené. Původně totiž bylo plánováno, že v říjnu 2009 proběhnou předčasné volby, dokonce je už vyhlásil i prezident Václav Klaus. Na každé úterý byly plánovány předvolební televizní debaty v Otázkách Václava Moravce. 1. září, kdy jsme měli zápis do prvního ročníku na vysoké škole, se ale všechno změnilo. Volební kampaň už byla rozjetá, všude visely plakáty a billboardy, dole na Václavském náměstí jsem viděl předvolební stánky ODS. Pak jsem zamířil na sraz s novými spolužáky. Tehdy mi přišla SMS spolužáka. Napsal mi, že zrušili volby. Myslel jsem si, že si dělá legraci a že volby se přece nedají zrušit, když už jsou dokonce vyhlášeny prezidentem. Později mi ale vysvětlil, že o tom rozhodl Ústavní soud po stížnosti poslance Miloše Melčáka, který proslul jako jeden z přeběhlíků, jež pomohli Topolánkově vládě v lednu 2007 získat důvěru sněmovny. Nejprve Ústavní soud vydal jen předběžné opatření, ale v dalším týdnu potvrdil, že zkrácení funkčního období bylo protiústavní. Politici hned začali situaci řešit, aby se předčasné volby mohly konat alespoň v listopadu, a tak rychle schválili ústavní změnu, podle které mělo být možné kdykoliv rozpustit Poslaneckou sněmovnu třemi pětinami hlasů, bez nutnosti přijímání zvláštního protiústavního zákona. Následně předseda ČSSD Jiří Paroubek obrátil a rozpuštění sněmovny nepodpořil, a tak se nečekaně prodloužil mandát úřednické vlády Jana Fischera až do řádných voleb v květnu 2010. Netuším, co Paroubka vedlo k takovému obratu ze dne na den, ovšem pokud chtěl do jara získat větší převahu a ovládnout sněmovnu, tak se mu to nepodařilo. ČSSD sice volby vyhrála, ale bylo to Pyrrhovo vítězství, nebo „nevýhra“, jak by řekl Václav Klaus. Hned po sečtení hlasů bylo jasné, že vládu bude sestavovat ODS, TOP 09 a Věci veřejné. Tato trojkoalice měla jasnou většinu 118 hlasů v Poslanecké sněmovně. Kdyby se konaly předčasné volby na podzim 2009, mohlo to dopadnout úplně jinak. Do sněmovny by se tehdy pravděpodobně nedostaly Věci veřejné, naopak lidovci by se v ní pravděpodobně udrželi. TOP 09 do jara 2010 ještě posílila a volebním lídrem ODS, a tudíž i nastávajícím premiérem, se na poslední chvíli stal Petr Nečas. Kdyby se volby konaly v listopadu 2009, byl by volebním lídrem ODS stále Mirek Topolánek, který ale musel na jaře odstoupit kvůli kontroverzním výrokům o Židech a homosexuálech.

V sobotu odpoledne jsem v Zaječově s napětím sledoval výsledky aspoň v rozhlase a na mobilu. Když jsem z okna zakřičel, že Paroubek odstoupil, dole všichni jásali. Do sněmovny se tehdy nedostali lidovci, a tak ředitel gymnázia předpovídal, že lidovecký kandidát Jan Čižinský bude v pondělí chtít větší pracovní úvazek, protože tento někdejší asistent lidoveckého předsedy Cyrila Svobody byl učitelem na našem gymnáziu.

2. Nechceme cool v plotě

V roce 2009 jsem nastoupil na Fakultu sociálních věd Univerzity Karlovy v Praze, kde jsem studoval politologii. Proto mě nemohly minout oslavy 20. výročí sametové revoluce. Vzpomínám si, jak jsem se na facebooku ptal spolužáků, ve kterém čase jdou do průvodu. Měl jsem totiž informaci, že se chystají hned dva vzpomínkové průvody, ovšem důležitější byl evidentně ten první, kterého se zúčastnila většina spolužáků, a tak jsem tam šel i já. Když jsem přišel na Albertov, už tam byly davy lidí, nejen studentů. Proto mi chvíli trvalo, než jsem spolužáky našel. Mezitím se zde konal zábavný program, při kterém například vystoupila hudební skupina Vostopět, která zahrála protestsong s nezapomenutelným refrénem „Je to na hovno, je to na hovno, všechno je na hovno…“. Kdosi apeloval na lidi, kteří jsou nespokojení s politickou situací, aby vstupovali do politických stran a zazněla další nezapomenutelná věta: „Když jste nasraný, vstupte do strany“.

Nakonec jsem spolužáky nalezl a pochod se pomalu dal do pohybu. „Mezi vámi a společně s vámi na Národní třídu půjde taky antikonfliktní tým. Jeho členové mají žluté vesty,“ slyšeli jsme z pódia moderátora, který pokračoval: „Nenechte se vyprovokovat případnými provokatéry nebo extremisty k jakékoliv neuváženosti. Společně s námi půjde Policie České republiky i zmiňovaný antikonfliktní tým. Obracejte se případně na ně a neřešte nic sami a už vůbec ne násilím. Děkuju a hezký večer ještě jednou.“ Vytáhli jsme klíče, abychom s nimi mohli zvonit, podobně jako při sametové revoluci v roce 1989. Protože jsem měl u sebe velký svazek klíčů s mnoha přívěsky, část jsem půjčil spolužačce, aby také mohla zvonit.

V průvodu jsem viděl mnoho transparentů. Oslavy výročí sametové revoluce, pokud si vzpomínám, se vždycky nesly v duchu, že demokracie je skvělá věc, ale zároveň se upozorňovalo na mnohé nešvary, se kterými jsou lidé v politice nespokojeni. Tak je tomu dodnes. Tehdy byl vidět například transparent s nápisem „Nechceme kůl v plotě“, doplněný portrétem tehdejšího prezidenta Václava Klause. Šlo samozřejmě o parafrázi stejného hesla z roku 1989, kdy byl tím kůlem v plotě tehdejší generální tajmeník ÚV KSČ Miloš Jakeš. I při jiných příležitostech se často parafrázují různá hesla a vtipy, známé z minulých let, a upravují se vzhledem k aktuální situaci.

Když jsme šli dál, v nadsázce mi navrhli spolužáci, že bych měl založit novou politickou stranu a abych tam měl nějakou známou osobnost, mohl bych přemluvit ke spolupráci Václava Havla. Cestou jsme potkali i několik bývalých spolužáků z našeho gymnázia. Když jsme procházeli okolo jedné večerky, nebyl jsem zdaleka jediný, kdo si tam rychle doběhl koupit něco k pití. Pomyslel jsem si, že obchodníci musí mít radost, když se v blízkosti jejich obchodu koná nějaká demonstrace, protože hned mají větší tržby. Pokud ta demonstrace samozřejmě není spojena s rabováním.

Šli jsme po stejné trase jako průvod o 20 let dříve. Došli jsme tedy nejprve na Vyšehrad a pak jsme kráčeli po náplavce okolo Vltavy zase na Národní třídu s krátkou zastávkou u domu na Rašínově nábřeží, kde za normalizace žil Václav Havel. Na Národní třídě jsme chvíli poslouchali hudební program, pak jsme dav opustili a přesunuli jsme se do smíchovské hospody Amores Perros, což byla tehdy základna mladých politologů, kde jsme se scházeli každé úterý večer. Po cestě jsme si ještě povídali o nákupu knížky Konec demokracie v Rakousku, kterou jsme potřebovali na jeden školní předmět.

Z podzimu 2009 mám ještě jednu zajímavou vzpomínku. Bývalá spolužačka z gymnázia mi napsala, že spolu se skupinou kamarádů pořádá průvod na protest proti Václavu Klausovi, který dlouho odmítal podepsat Lisabonskou smlouvu. Den předtím ale jako blesk z čistého nebe přišla zpráva, že Václav Klaus už Lisabonskou smlouvu podepsal. Tehdy jsem tuto zprávu ukazoval spolužákovi na svém notebooku a také ho to překvapilo. Plánovaný protestní pochod se přesto konal, protože jeho cílem bylo upozornit na zneužívání prezidentských pravomocí a euroskeptickou politiku Václava Klause, který později dokonce přiznal, že v referendu v roce 2003 hlasoval proti vstupu ČR do EU, byť dlouho odmítal prozradit, jak hlasoval.

Sešli jsme se na Kampě, i když to byl celkem malý pochod. Viděl jsem zde, že kdosi přinesl například transparent s karikaturou Václava Klause a nápisem SČSP. Bývalá spolužačka nevěděla, co to znamená, tak jsem řekl, že zřejmě „Svaz česko-sovětského přátelství“, což by dávalo smysl, vzhledem k tomu, že se u Václava Klause už tehdy projevovaly sympatie k Rusku. Byla to stejná zkratka, jako měl za minulého režimu skutečně existující Svaz československo-sovětského přátelství. Myslím, že přítomní policisté byli v početní převaze, takže jsem si při té příležitosti vzpomněl na protest proti Santa Clausovi před Úřadem vlády, který se konal před Vánoci 2008, tam bylo zase více novinářů, než demonstrantů. Šli jsme po schodech, které vedly na Karlův most, a dále pod Malostranskou mosteckou věž směrem na Malostranské náměstí, kde nás měl pozdravit tehdejší předseda Strany zelených Ondřej Liška. Spolužákovi, který se měl připojit k pochodu také až tam, jsem psal SMS, že na Malostranském náměstí se připojí liška. Protože jsem psal ve spěchu, tak jsem opravdu napsal liška s malým L, spolužák se divil: „Jaká liška?“ Nakonec jsme došli až nahoru na Hradčanské náměstí, kde u ikonické Masarykovy sochy pochod skončil.

3. Karel na Hrad!

Před prezidentskými volbami 2013 jsem se nehlásil do volebního štábu, protože jsem počítal s tím, že budu mít v době voleb mnoho starostí se zkouškovým obdobím. Poté, co jsem zvládl bakalářské státnice, mě čekalo první zkouškové období magisterského studia. Volby mě samozřejmě zajímaly, takže jsem celou volební kampaň každý den sledoval a na internetu jsem ve velkém podporoval Karla Schwarzenberga. Ještě měsíc před volbami byli podle všech průzkumů největšími favority Jan Fischer a Miloš Zeman. Nevěděl jsem, koho z nich bych ve druhém kole volil, i když se mi z dnešního pohledu zdá, že Jan Fischer by byl určitě lepší. Ale tehdy se mi zdálo, že to je normalizační kariérista, který byl do roku 1989 členem KSČ a v roce 2009 se jen náhodou stal předsedou úřednické vlády, která měla vládnout půl roku, ale nakonec nečekaně vládla více než rok.

Byl jsem rád, že v posledních týdnech před volbami začaly stoupat volební preference Karla Schwarzenberga. Nemohl jsem si nechat ujít velký koncert „Karel na Hrad“ na náměstí Jiřího z Poděbrad. Přišel jsem tam o něco později, a tak jsem nestihl například vystoupení kapely The Tap Tap s Xindlem X. Vzpomínám si, že pak zahráli mimo jiné PSH, Olympic, Ivan Mládek, Zdeněk Svěrák a Jaroslav Uhlíř. Na poslední chvíli se omluvila Marie Rottrová, která onemocněla. Dodnes si vzpomínám, jak Věra Čáslavská přednesla vtipný příběh o tom, že kdysi napsala svému synovi SMS „Ty pitomej vole“ a omylem ji poslala právě Schwarzenbergovi. Když přišel na pódium Karel Schwarzenberg, tak se publikum zasmálo ve chvíli, kdy říkal, že lidé přišli „na kvalitní hubu“. Hláska D nebyla slyšet.

Nevím, kolik diváků na koncertě bylo, ale bylo jich hodně. Mezi promrzlým publikem procházel někdo z volebního štábu s várnicí na zádech, ze které naléval čaj. Když jsme se pak přesunuli do metra, na nástupišti byl opravdu hustý dav. S několika spolužáky jsme pak ještě šli do Unijazzu v Jindřišské ulici.

V době voleb jsem byl ve volební komisi v Písecké bráně na Praze 6. Překvapil mě velký zájem voličů, nesrovnatelný se senátními volbami, kdy jsme se ve volební komisi celkem nudili. V prezidentských volbách přišel každou chvíli někdo volit. Dokonce přišla i hospodářka z našeho gymnázia, která absolutně nečekala, že mě tam uvidí. Po vyhlášení výsledků voleb jsem měl radost, že náš kandidát postupuje do druhého kola.

Během následujících dvou týdnů jsem se učil na zkoušky, ale zároveň jsem často diskutoval na internetu a podporoval jsem knížepána, jak jsem mohl. Ve volebním štábu jsem si vyzvedával letáky a odznaky, rozdával jsem je, kde jsem mohl. Argumenty příznivců Miloše Zemana mě vytáčely doběla. Když jsem se po druhém kole cestou z volební místnosti dozvěděl, že vyhrál Miloš Zeman, měl jsem vztek, ale doufal jsem, že to nebude tak hrozné. V tom jsem se mýlil. Proslulá zemanovská viróza u korunovačních klenotů byla sice pro ostudu, ale nemělo to přímý vliv na politickou situaci v zemi. V červnu 2013 mě Miloš Zeman naštval tím, že jmenoval Jiřího Rusnoka premiérem. K dalším skandálům patří proslulá Lánská schůzka po předčasných volbách v říjnu 2013. Pak jako by si Zeman dal pauzu a zhruba rok tolik neprovokoval. To nejhorší přišlo na podzim 2014.

4. Nejsme jako Babiš

Když v srpnu 2013 Poslanecká sněmovna hlasovala o důvěře Rusnokově vládě, jmenované Zemanem proti vůli většiny, pravicová majorita ve sněmovně měla hlasovat proti. Předpokládalo se, že pak dojde na druhý i třetí pokus o sestavení vlády a při třetím pokusu bude již premiéra vybírat předsedkyně sněmovny Miroslava Němcová z ODS. K tomu už nedošlo, protože dva rebelové z ODS se zdrželi hlasování, byla tak narušena jednota pravicové koalice. Proto pravicové strany nechtěly čekat na další pokusy a rozhodly se raději rozpustit sněmovnu a vyhlásit předčasné volby. Ty se uskutečnily 25. a 26. října 2013.

Během září a října jsem se znovu účastnil volební kampaně. Při ní jsem poznal mimo jiné budoucí předsedkyni TOP 09 Markétu Adamovou a starostu městské části Praha-Libuš Jiřího Koubka. Z předvolebního setkání ve staroměstské restauraci Parlament mám fotku s Karlem Schwarzenbergem. Nezapomenutelné byly především předvolební jízdy tramvají, vlakem a parníkem.

Předvolební tramvaj vyjela ze střešovické vozovny okolo čtrnácté hodiny v pátek 20. října 2013. Tentokrát to nebyla historická tramvaj, ale rekonstruovaná kloubová tramvaj s nízkopodlažním prostředním článkem. Do vozovny jsem dorazil těsně před čtrnáctou hodinou a rychle jsem nastoupil. Po několika zastávkách mi kdosi podal megafon, ujal jsem se své oblíbené činnosti a začal jsem na zastávkách zvát lidi do tramvaje. Protože ústřední heslo bylo „Víme, kam jedeme“, bylo by trapné, kdybych to já nevěděl. Proto jsem si ještě vyžádal papír s jízdním řádem, abych znal, po jaké trase pojedeme. V každé zastávce jsem vykřikoval, jakým směrem míříme, a zároveň jsem zval všechny, kdo mají zájem, aby si nastoupili, napili se burčáku a hlavně si osobně popovídali s politiky, včetně Karla Schwarzenberga a Miroslava Kalouska. Na každé zastávce vystupovali ven členové TOP 09 a TOP týmu v modrých mikinách, rozdávali lidem připravené tašky s letáky a upomínkovými předměty, zvali je do tramvaje. Během odpoledne jsem se objevil na fotkách v několika médiích, protože zde byli i novináři. Na konečných zastávkách jsme měli malou pauzu. Chvílemi poprchávalo, ale ne jako z konve, spíše jen jako z konvičky. Během cesty jsme například viděli billboard s Babišem, na kterém bylo napsáno: „Nejsme jako oni!“ Někdo z členů v tramvaji to parafrázoval: „Nejsme jako Babiš!“ Já jsem to ihned zopakoval do megafonu a i na dalších předvolebních akcích se pak neslo toto heslo. Několikrát jsme projeli napříč Prahou, jízdu jsme ukončili večer na náměstí Jiřího z Poděbrad.

Další zajímavou akcí byla předvolební projížďka vlakem. Vlak provozovala jedna soukromá železniční společnost. Jízda začínala i končila na Hlavním nádraží. Nejprve jsme zde nafukovali balonky heliem. Pak jsme vyjeli a já jsem se opět ujal megafonu, zatímco jsme stáli ve stanicích, snažil jsem se věrně napodobit hlášení staničního rozhlasu, ale zároveň jsem samozřejmě zval cestující k volbám a informoval jsem je, že si cestou mohou povídat s vysoce postavenými politiky. Zajímavá byla zastávka na Masarykově nádraží, kde jsem se s megafonem vydal do nádražní haly a spolu se mnou i přítomní politici, kteří v hale diskutovali s pasažéry, zatímco já jsem stále megafonem informoval cestující, kam pojedeme. Z Masarykova nádraží náš vlak jel několik stanic v rámci pravidelné lokální linky, takže vlakem se pravděpodobně svezli i lidé, kteří netušili, do jakého vlaku právě nastoupili. Jízda večer skončila opět na Hlavním nádraží.

Během této jízdy jsem očekával, že večer půjdu do publika televizní předvolební debaty, kde měli být lídři stran pro Prahu. Protože v publiku byl rezervován omezený počet míst pro příznivce každé strany, dostal jsem zprávu, že se na mě tentokrát nedostane, a tak jsem debatu sledoval v televizi, ovšem cestující jsem během jízdy informoval o tom, že v této televizní debatě mohou sledovat Karla Schwarzenberga.

Pak TOP 09 pořádala ještě projížďky parníkem po Vltavě. Nejprve se několik takových plaveb konalo v sobotu, kdy jsme předtím lákali lidi, kteří se procházeli po náplavce na pražském Rašínově nábřeží, aby se také svezli, a rozdávali jsme jim letáky. Při jedné jízdě jsem byl přímo na palubě. Další plavba se konala v úterý před volbami, a tehdy jely současně dokonce dva parníky. Já jsem do nich ovšem nenastoupil. Když jsem stál nad náplavkou, tak se mě ještě kdosi z parníku ptal, jestli nastoupím taky. Odpověděl jsem do megafonu, že nemůžu, protože se zúčastním Běhu proti totalitě, který v 17 hodin začíná na Albertově.

Běhu proti totalitě se účastnila mimo jiné i Markéta Adamová. Všichni jsme dostali bílá trička s červeným nápisem Běh proti totalitě. To tričko mám dodnes. Na úvod promluvili filmový režisér Jiří Menzel a jeden vozíčkář, který řekl, že je lepší žít handicapovaný v demokratickém státě, než zcela zdravý (intaktní) v totalitě. Tento výrok si dobře pamatuji dodnes.

Lucka Machová, Karel Schwarzenberg a Šimon Hlinovský na předvolebním setkání 26. září 2013

Pak jsme vyrazili po trase, která kopírovala trasu studentského průvodu ze 17. listopadu 1989. Nesl jsem megafon, a tak jsem nemohl příliš běžet, spíše jsem šel. Když jsme přecházeli přechod pro chodce, zvolal jsem do megafonu: „Počkáme na zelenou, protože na červenou chodí jenom komunisti.“ Na nějaký čas jsem pak předal megafon jednomu z organizátorů Matyášovi Rejtharovi, který do něj křičel o něco emotivněji než já. Už před akcí mě jedna z pořadatelek Marcela Imrichová upozornila, že se akce zúčastní i členové ODS a KDU-ČSL, a proto zde není možné propagovat konkrétně TOP 09. Proto jsem křičel do megafonu spíše protikomunistická hesla, která nejsou spjata s žádnou konkrétní stranou. Bylo ale povoleno křičet hesla proti hnutí ANO a upozorňovat, že jeho předseda Andrej Babiš byl do roku 1989 nejen komunista, ale i estébák. Tehdy jsme očekávali, že se hnutí ANO dostane do sněmovny, ale nikdo nemohl tušit, že bude po ČSSD druhým nejsilnějším subjektem, Babiš se stane ministrem financí a na dlouhou dobu i jedním z nejvýraznějších aktérů české politiky.

Pochod jsme zakončili na Národní třídě, kde na pódiu promluvil například herec Oldřich Navrátil a mnoho dalších populárních osobností, které varovaly před nebezpečím komunismu. Z pódia zazněla i vulgární slova.

Po skončení pochodu jsem se vrátil na náplavku, kde probíhal koncert, tam jsem do megafonu křičel: „Hlavně nevolte komunisty!“ Někteří lidé posedávající v místních hospodách se mě ptali, koho by tedy měli volit, a tak jsem bez váhání odpověděl: „TOP 09.“

Kromě toho se den předtím na Staroměstském náměstí konal velký koncert proti komunismu s mottem „Nikagdá nezabuděm“. Zde jsme rozdávali příchozím předvolební letáky. Kromě nás tam svůj stánek měli například i Svobodní, kteří nás upozorňovali, abychom se k jejich stánku nepřibližovali. Když jsem chodil okolo pódia, tak mi dokonce někteří nabídli absinth. Jeden cizinec se mě ptal, jaká kapela právě hraje, vysvětloval jsem mu, že Chinaski. Hlavní hvězdou večera ale byla kapela Lucie, která po mnoha letech znovu začala veřejně vystupovat.

Po skončení akce jsme ještě seděli s bývalými spolužáky z vysoké školy na Staroměstském náměstí a povídali jsme si. I když byl téměř konec října, bylo celkem teplé počasí, takže jsem měl na sobě jen svetr.

Markéta Adamová před volbami mnohokrát pořádala běhy po různých částech Prahy. Vzpomínám si, že jednu neděli před volbami jsme například běželi z Újezda na Anděla. Tam jsme rozdávali letáky, mimo jiné jsme se u stánku zemanovců setkali s jedním z jejich nejmladších kandidátů Zakariou Nemrahem, který kandidoval v Praze na třetím místě a měl poměrně výraznou kampaň na sociálních sítích, i když byli z jiných stran, podali si ruce s Markétou Adamovou a krátce si povídali.

Volební kampaň vyvrcholila ve čtvrtek, kdy se v pražském Kongresovém centru konala televizní superdebata Václava Moravce, vysílaná v přímém přenosu Českou televizí. Diskuse se zúčastnili Bohuslav Sobotka (ČSSD), Karel Schwarzenberg (TOP 09), Miroslava Němcová (ODS), Pavel Bělobrádek (KDU-ČSL), Zdeněk Žák (SPOZ), Tomio Okamura (Úsvit přímé demokracie), Andrej Babiš (ANO), Vojtěch Filip (KSČM) a Ondřej Liška (SZ). Před Kongresovým centrem protestovali členové tří volebních stran, které nebyly pozvány. Byli mezi nimi Svobodní, Hlavu vzhůru a také Piráti, kteří tehdy byli ještě neparlamentní stranou. Česká televize vysvětlila, že do superdebaty byli pozváni představitelé stran, které byly předtím alespoň dvakrát v krajských debatách. Účastníci krajských debat byli zase vybíráni podle výzkumů veřejného mínění v regionech.

Každá strana měla v publiku svůj fanklub. Já jsem tedy byl mezi vybranými příznivci TOP 09, kteří byli pozváni do sálu. Když jsme byli vpuštěni do Kongresového centra, šli jsme ještě na pivo do restaurace v budově. Zde jsme mimo jiné mluvili o tom, kdo je členem v jaké regionální organizaci. Já jsem se přiznal, že momentálně nejsem v žádné, protože naše regionální organizace začátkem roku 2013 zanikla a nepřestoupil jsem do žádné jiné, tak jsem přestal být členem TOP 09. Regionální organizace v městské části Praha 6 pak byla v roce 2014 zase obnovena a já jsem se do ní vrátil. Od podzimu 2013 jsem byl členem TOP týmu, což je mládežnická organizace, která fungovala tehdy jen v Praze, ale později se z TOP týmu stala celostátní organizace.

Předseda TOP týmu Honza Kavalírek se ptal, kdo je vlastně aktuálně předseda Zemanovců, a tak jsem řekl, že Zdeněk Štengl, ale vzápětí jsem dodal, že vůbec nevím, kdo to je, jen znám to jméno. Zástupcem této strany v debatě byl překvapivě pražský lídr Zdeněk Žák, který byl ministrem dopravy v tehdejší přechodné vládě Jiřího Rusnoka. Žák vzbudil pozornost tím, že ve chvíli, kdy ho Václav Moravec představil a pozval na pódium, tak nejen zamával divákům, ale také zakřičel: „Ahój!“ Takový pozdrav bych čekal spíše od zpěváka na koncertě, než od politika. Mě tím osobně nijak neurazil, ale rozesmál mnoho diváků, i samotný Václav Moravec by se smál, kdyby nebyl moderátorem. Zemanovci sice nakonec ve volbách zcela propadli, ovšem nějakou dobu před volbami překračovali v průzkumech veřejného mínění 5 %, a tak se předpokládalo, že by se mohli dostat do sněmovny.

Prvních dvou diskusních bloků se ovšem nezúčastnili všichni. První blok byl věnován zástupcům stran, které byly ve sněmovně v uplynulém období, takže ČSSD, ODS, TOP 09 a KSČM. Věci veřejné zastoupeny nebyly, protože v těchto volbách ani nekandidovaly, i když někteří členové této strany kandidovali za Úsvit přímé demokracie Tomia Okamury.

Ve druhém bloku se utkali zástupci stran, které se snažily buď o návrat do sněmovny, nebo o první vstup do sněmovny, to znamená Strana zelených, KDU-ČSL, SPOZ, Úsvit a ANO.

Ve třetím bloku diskutovalo již všech devět politiků. Mezi druhým a třetím blokem běžela reportáž, která trvala 80 sekund. Mnoha lidem se v tu chvíli už chtělo na toaletu, proto jsme se rychle zvedli a běželi jsme koridorem k toaletám. Zvolal jsem: „Musíme to stihnout za minutu dvacet vteřin!“ A to se skutečně povedlo. Jako žíznivá čára jsem se vrátil do sálu právě včas.

Když mluvil Andrej Babiš, mnohokrát se publikum hlasitě smálo. Doufal jsem, že to bude na diváky u obrazovek fungovat a že si uvědomí, jak je Babiš všem pro smích. V tom jsem se ale zmýlil. Tehdy podle mnoha průzkumů vycházelo, že hnutí ANO se dostane do sněmovny, byť ještě měsíc před volbami to tak nevypadalo. Myslel jsem si, že získá okolo 10 %. Netušil jsem, že nakonec bude druhou nejsilnější stranou se 47 poslanci (jen o tři méně než ČSSD) a vstoupí do vlády premiéra Bohuslava Sobotky.

Tehdy jsme po skončení superdebaty ještě šli do jedné vinárny na Florenci a tam jsme tipovali volební výsledky. Vzpomínám si, že vítěz měl vyhrát láhev vína. Já jsem ji však nevyhrál. Měly se sečíst rozdíly mých tipů od skutečných výsledků stran. Já si vzpomínám, že jsem tehdy odvážně tipoval, že Úsvit se do sněmovny nedostane a získá jen 4,8 %. To se nesplnilo a Úsvit se do sněmovny dostal.

Nová koaliční vláda Bohuslava Sobotky byla jmenována až v lednu 2014. Ještě předtím, v prosinci 2013, stihl dosluhující premiér v demisi Jiří Rusnok vzbudit rozruch, když mluvil s ministrem obrany Vlastimilem Pickem a ministrem financí Janem Fischerem o plánovaném pohřbu Nelsona Mandely.

Rusnok: „Ty vole, teď eště zase zemřel Mandela.“

Picek: „Ty vole, kdo tam pojede?“

Rusnok: „Já doufám, že prezident. Ty vole, já se úplně třepu, abych tam nemusel jet!“

Picek: „Voni to dělaj tak do těch deseti dnů vobyčejně.“

Rusnok: „Čtrnáctýho v sobotu to je. To je, jak máme tu večeři. Teď já mám ještě ňákej voběd, pak máme večeři. Takže já, vole, sem ve strachu, jestli nebudu muset ještě jet tam. Vůbec se mi tam nechce! Vůbec. Pak mám devatenáctýho zase Brusel. A ty vole, já nevim, dyť eště to je dálka jako prase. Bych tam musel ňákou linkou nebo něčim.“

Picek: „Néé, speciálem.“

Rusnok: „Ty vole, kdo to zaplatí?“

Picek: „Já to zaplatim.“

Rusnok: „Tak rozpočet to letos zvládne… No hrozný, hele, já doufám, že Miloš je nažhavenej, že chce někam jet a že pojede. Voni mu určitě budou řikat doktoři, ať tam nejede.“

Picek: „Prosim tě, můžeš mi říct, jak vyleze do těch schodů do toho letadla?“

Rusnok: „Já nevim.“

Picek: „Dyť von má problémy se schodama.“

Fischer: „To je úplná blbost, eště tam bude ňákej průser, čoveče.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Očima mladého aktivisty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.