The Love Story of Missy Carmiachel

Copyright © Beth Morrey, 2020

All rights reserved

Translation © Dana Stuchlá, 2020

ISBN 978-80-249-4387-9

Mamince, tatínkovi a Benovi – své první oikos

Každé srdce zpívá píseň neúplnou,

dokud se k němu jiné srdce nepřidá.

Připisováno Platonovi

ČÁST 1

Ve všem náhoda vládne – měj udici spuštěnou vždycky,

v tůni, kde nejméně čekáš, ryba se ulovit dá.

Ovidius, Umění milovat

Kapitola 1

Toho dne, kdy omračovali ryby, panovala třeskutá zima. Taková, že jsem se málem ani nešla podívat. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak stará a netečná jako to ráno, kdy jsem ležela v posteli a od časných hodin civěla do zdi. Proč jsem se tedy nakonec zvedla a nasoukala ty svoje zdeformované nohy do nových pantoflů z ovčí vlny? Nejspíš ze zvědavosti – člověk si musel udržet ten zbyteček zvídavé mysli.

V županu jsem se šourala po kuchyni, vařila čaj a kontrolovala maily, jestli nepřišel nějaký od Alistaira. Můj syn měl ale očividně hodně práce. Tyhle pantofle, které mi koupil k Vánocům, se v chladném ránu hodily. Jednu zprávu mi poslala dcera Melanie, ale jen mě upozorňovala na nějaký dokument, který by se mi podle jejího názoru mohl líbit. Často zaměňovala vkus svého otce za můj. Snědla jsem suchou topinku, přemítala o našem posledním rozhovoru a na okamžik jsem se zastyděla, až mi zatrnulo. Jednodušší mi připadalo to ignorovat, a tak jsem si radši četla zpravodajství na internetu a uviděla, že zemřel David Bowie.

V mém věku je četba nekrologů nebezpečná, současníci jeden za druhým odcházejí a každé takové oznámení je jako další prázdná komora v mém vlastním revolveru. Chvíli jsem dělala, že jsem nic neviděla, jako kdybyste mohli smrt nějak odbýt tím, že si jí nevšímáte. Ale lidé umírali pořád a jiní lidé o tom pořád psali a mě jakýsi zvrácený rarášek nutil, abych byla v obraze. Bowieho smrt mě poměrně hodně rozrušila, ačkoli jsem jeho muziku nikdy vlastně neposlouchala. Pamatovala jsem si ho ze začátku té animované vánoční pohádky Sněhulák, ale když jsme se na film dívali o Vánocích s mým vnukem, Bowieho nahradil v úvodu někdo jiný. Takže moje jediná vzpomínka na Bowieho byla, jak drží nějakou šálu a tváří se zasmušile, a ten obrázek mě kdovíproč jaksi znepokojoval. Mrkala na mě neustlaná postel, ale v duchu jsem zaslechla jako častokrát Leův hlas: „Seberte se, paní Carmichaelová! Kupředu a vzhůru!“

A tak jsem si šla do svého pokoje obléknout ty nejtlustší punčochové kalhoty, co mám, a vlněnou sukni, ušklíbla jsem se nad vystouplými modrými žilami a cestou dolů poslouchala, jak mi staré kosti vrzají v souladu se schody. S obtížemi jsem pozapínala knoflíky kabátu, na chvilku jsem se posadila, abych popadla dech, a přemýšlela jsem o vývěsce v parku, kterou jsem viděla minulý týden.

Tenhle rok na mě dopadla obzvlášť silná povánoční krize, hřejivou záři svátků přetrhl Alistairův odjezd a odjezd mého báječného vnuka Artura, který už získal australský přízvuk. A navíc pořád bylo těžké jít do parku a nevzpomínat na Lea. Velký zastánce zdravotních procházek se rád vysmíval samolibým běžcům a vesele spílal cyklistům. Každý orientační bod skrýval smutnou vzpomínku, ale stejně mě to táhlo zpátky – šedovlasá dáma z naší čtvrti, bloumající nečinně kolem. Chodívali jsme k jednomu dubu – Leovi se líbil jeho starý sukovitý kmen a říkával, že ten dub je jako on, věkem čím dál víc rozeklaný. Nepochybně bych tam onehdy stála celé hodiny a snila s otevřenýma očima, kdyby mě nevyrušil dětský hlas, který mi připomněl Artura. Chlapeček jeho věku tahal netrpělivě pryč svou maminku, která četla oznámení připíchnuté k zábradlí kolem jezera. Popošla jsem blíž a předstírala, že si taky čtu.

„Maaamíííí!“ Měl rusé vlasy a kolem pusy drobečky od sušenek, které volaly po utření. Děti jsou tak krásné, bez poskvrnky a lesklé jako čerstvě vyloupnutý kaštan. Jaká škoda, že se z nich stanou odporní dospělí. Kéž bychom si uměli zachovat to lehkomyslné přijímání všeho s otevřenou náručí.

„Ježíš, Otisi, nech mě,“ okřikla chlapce matka se silným irským přízvukem a odstrčila ho. Měla vlasy obarvené načerveno, okamžitě jsem k ní pocítila odpor. Vrhla na mě kradmý pohled, na starou babiznu pošilhávající po jejím synovi, a tak jsem pokračovala v předstírání četby.

„Co na to říkáš, Otísku?“

Otísku? Proboha, dneska ale mají lidi nápady.

„Budou popravovat ryby elektrickým proudem. Chceš se na to jít podívat?“

Správa parku potřebovala přesunout ryby z jednoho jezera do druhého, což vyžadovalo, aby je omráčili. Rybaření elektrickým proudem. Ještě nikdy jsem nic takového neviděla, ani o tom neslyšela, nepřišlo mi to nijak zvlášť zajímavé, ale možná kdybych znova natrefila na „Otíska“, trochu bych zahnala tu úzkost, která mi svírala hrdlo od té doby, co Alistair s Arturem nastoupili do letadla. Aspoň bych měla nějaký program…

Od toho odpoledne jsem si to několikrát rozmyslela, rozebírala jsem to rozhodnutí, jak jen k smrti unuděný nebo nejistý člověk může. Nakonec jsem dospěla k závěru, že půjdu, abych měla o čem psát Alistairovi. Vedla jsem tak omezený život, až jsem se bála, že by mě mohl považovat za banální osobu, a noviny (včetně nekrologů) jsem četla jen proto, abych věděla, o čem mluví, když se zmínil o faux pas nějakého politika nebo se ptal, co nového se hraje ve West Endu. Řekla bych, že na Alistaira udělalo dojem, že jsem navštívila Turnerovu výstavu, takže ty tři autobusy v dešti mi stály za to.

Omračování kaprů proudem sice nepatřilo k nějak úžasným velkoměstským exkurzím, ale pořád lepší než nic. A tak jsem se tu ocitla, ve svém nejlepším zimním kabátě, abych viděla omráčené ryby, a už jsem si v duchu načrtávala e-mail, který napíšu po návratu domů. Možná bych mohla potkat toho malého Otise, krmit s ním kachny, stát s jeho matkou ve frontě na kávu a… Nechala jsem se unášet až sem a málem jsem se otočila a vrátila, ale v té zimě mi tuhly nohy a lavička u jezer byla nejbližší.

Kolem se shromáždila skupinka zvědavců. Někdo rozdával croissanty, a když nabídli i mně, jeden jsem si vzala, ne z hladu, ale z vděčnosti, že si mě taky všimli. Přiložila jsem si ho ke rtům a vzpomněla jsem si, jak jsme s Leem byli v Paříži, jedli jsme na břehu Seiny pain au chocolat a potom jsme šli do knihkupectví, kde Leo vyběhl po vratkém schodišti a zmizel, zatímco já jsem hladila kočku stočenou na ošuntělé pohovce, vyšťourávala si ze zubů kousky pečiva a s obavami přemýšlela, kterou rukou jsem co z toho dělala. Po zbytek dne jsem z prstů cítila čokoládu i kočičinu, protože se nenaskytla příležitost, abych si je umyla. Oči se mi zalily slzami: už nikdy s Leem do Paříže nepojedeme, třebaže to nebyl až tak příjemný zážitek, protože město mi připadalo špinavé a nepřátelské, nikde žádná zeleň, a přestože Leo mluvil plynně francouzsky, ohrnovali nad ním nos, protože i tak bylo poznat, že je Angličan, stejně nafoukaný jako ty jejich croissanty.

Zakymácela jsem se a klesla na lavičku, přivřela jsem oči a lapala po dechu, dokud se neozval příjemný vřelý hlas: „Moje milá, netvařte se tak vyděšeně. Nejsou ze supermarketu nebo tak. Pekla jsem je sama.“ Usmívala se na mě žena středního věku s očima kulatýma jak borůvky a s ubrouskem v ruce, tak jsem si uždíbla croissantu, zamumlala díky a přitom jsem se proklínala, že jsem taková stará megera. Žena se dál prodírala davem, nabízela své pečivo i laskavé slovo a vtom se všichni nahrnuli vpřed, tak jsem se namáhavě zase postavila a uviděla dva muže v holínkách až do pasu a křiklavých bundách, jak plují po rybníku v podivné loďce.

Z přídě viselo jakési kruhové udělátko, na němž se pohupovaly krátké tyčky a dosahovaly až do vody jako jakási gigantická závěsná zvonkohra. Nějaký muž kousek ode mě vysvětloval celý proces ženě stojící vedle něj. Přístroj spolu s vodičem na trupu lodi vytváří elektrické pole ve vodě a spínačem na palubě se kontroluje proud. Muži pluli kolem jezera ve velkých kruzích, jeden kormidloval a ovládal páčku spínače, zatímco ten druhý klečel a měl nachystanou síť. Nejdřív se nic nedělo, ale pak se hbitě vyhoupla nad hladinu lesklá šedivá bójka – první omráčená ryba. „Oooo,“ vydechli diváci a zdvořile zatleskali. Potom už vyskakovaly všude, lesklé a ochablé, čekající, až je vyloví. Pokaždé když druhý muž vylovil další, přihlížející ho nadšeně povzbuzovali a přiťukávali si papírovými kelímky.

Ale čím déle to trvalo, tím nepříjemnější to bylo. Rytmické cáknutí, když se ryby trhavě vynořily z vody, zašustění sítě, šup, a následné žuchnutí, jak dopadly do kádě. Cák, šup, bum. A pak… pleskání. Omráčení trvalo jen tak dlouho, aby muži dostali ryby do lodě. Množství prehistoricky vypadajících kaprů, celých od bláta, bylo vytaženo na palubu a okamžitě se začalo zmítat a pleskat sebou. Cák, šup, bum, cák, šup, bum. Plesk, plesk, plesk.

V jednu chvíli si plujete ve vodě, nezajímáte se o svět, a vzápětí vás něco bodne, dostanete ránu a všechno je jinak a vy jen šokovaně lapáte po dechu. A přežití s sebou nenese žádnou radost, protože prostě plavete pořád kolem dokola v novém jezeře a nesmyslně otvíráte pusu. Já bych byla radši, kdyby mě někdo z té mizerie vysvobodil. Popel popelu. Sotva popadám dech. Cák, šup, bum. Mohla bych se dívat jinam, pak by to zmizelo. Nemysli, nemysli na to. Bum, bum, bum. Svírala jsem zábradlí a pokoušela se nevnímat větve nad hlavou, ale kůže mě svrběla, celá hořela a já jsem cítila, že padám do napřažených rukou a vzdálených výkřiků, než všechno zahalila tma…

Kapitola 2

Něco drsného jako drátěnka mi otíralo tvář sem a tam. Zasténala jsem a odvrátila hlavu.

„Probírá se, uhněte!“

Drátěnka se vrátila, drsná a teplá, navíc s kyselým dechem. Nakrčila jsem nos, když mi ten zápach pronikl do nosních dírek.

„Potřebuje vzduch! Nancy, uhni!“

Zašmátrala jsem ochable rukou a nahmatala nějakou srst. Potom jsem ucítila drátěnku na ruce. Jazyk. Odstrčila jsem ho a znovu zasténala.

Muselo to se mnou být asi zlé, protože když jsem přišla k sobě, ležela jsem na lavičce, pod hlavou jsem měla něčí kabát a ta žena s kulatýma očima a pečivem mi držela na čele vlhký ubrousek, ostatní přihlížející jí nakukovali přes rameno. Snažila jsem se probrat, ale pořád jsem cítila sepětí s podsvětní říší, nebo kde jsem to byla, a tak jsem zase zavřela oči a doufala, že všichni odejdou.

„No teda, udělalo se vám trochu nevolno, drahoušku,“ řekla ta žena a držela mě za zápěstí. „Netuším, co s tím pulzem,“ pokračovala a lehce mi cloumala rukou. „Kolik je vlastně správně? Sedmdesát, osmdesát? Nevím. Ne, ještě nevstávejte.“

„Ale mně už je dobře, opravdu.“ Sundala jsem nohy z lavičky. „Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala, nevím, co mě to přepadlo.“ Tma ustoupila, vystřídal ji stejně ledově chladný pot a rozpaky. Tvář a ruku jsem měla pokryté něčím lepivým a cítila jsem nutkání běžet si to smýt.

„To bude asi počasím, drahoušku. Je trochu mrazivo, že? Jen ještě chvilku seďte a dívejte se na stromy. Není to krása? Nechtěla byste ještě jeden croissant? Jen si vezměte, ať zesílíte. Mimochodem, já jsem Sylvie. A tyhle dvě se jmenujou Nancy a Decca.“

Ještě trochu v mrákotách jsem si uvědomila, že ukazuje na dva šedomodré psíky, kteří jí poskakovali kolem nohou. Když se posadila na lavičku vedle mě, vyskočili psi nahoru a uvelebili se jí po boku, každý z jedné strany, takže jsem se musela posunout, abych jim udělala místo, a při té příležitosti jsem si o sukni otřela hřbet ruky. Seděly jsme, pojídaly croissanty, koukaly na stromy, které vypadaly vlastně krásně jakýmsi drsným způsobem, strohé a špičaté na pozadí perleťové oblohy, kde se mezi mraky prodíralo slabé sluníčko a jeho paprsky tečkovaly hladinu jezera. Dav se rozprchl, i když muži na člunu pokračovali v práci a nabírali poslední ryby.

„V té vodě je očividně nějaký jed,“ poznamenala Sylvie a kývla směrem k jezeru. „Opravdu doufám, že tenhle zážitek přežijou. Mimochodem, kdopak je Leo? Váš syn? Chtěla byste, aby pro něj někdo skočil?“

Leo.

Nic jiného bych si nepřála. Kéž by za ním někdo skočil a přivedl mi ho zpátky. Přikráčel by, vzal mě za ruku a řekl: „Missy, co to tu vyvádíš, děvče staré?“ A šli bychom spolu domů a zatopili v krbu, abychom zažehnali zimu. Zase mi vytryskly slzy, a když jsem si je utírala, cítila jsem teplé kapky na prochladlých prstech.

„Promiňte,“ omlouvala se Sylvie a stiskla mi ledovou ruku. „Neměla jsem se ptát. Vyslovila jste jeho jméno, tak jsem myslela… No nic, ještě tu chvilku posedíme, co říkáte? Žádný spěch.“

A tak jsme seděly, převážně potichu, jen občas Sylvie upozornila na nějakou zajímavou rostlinu, ptáčka či psa a já jsem byla schopná adekvátně odpovědět, aniž bych se bála, že ji otravuju nebo říkám něco špatně. Pak jsem dojedla croissant, smetla drobečky a chystala jsem se vstát a rozloučit se s touhle pohodovou ženou, prvním cizím člověkem, který se mnou po týdnech promluvil. Raději ukončím hovor sama první.

„Moc vám děkuju,“ spustila jsem a nešikovně napřáhla stále ještě ulepenou ruku. „Jste moc laskavá, ale já už musím jít…“

„A do háje, prošvihli jsme to.“

Obě jsme se otočily a uviděly Otisovu rusovlasou matku, jak vleče svého vzpurného syna po cestě mezi jezery. Měl na sobě pláštěnku a za řídítka koloběžky zaháknutý štít, červenohnědé vlasy mu trčely všemi směry. Chtěla jsem mu je uhladit a pak zase rozcuchat.

„Vidíš, říkala jsem ti, že pomřou bez nás,“ pokračovala dopáleně, nadhodila si obrovskou přecpanou kabelu na rameni a sklonila se dolů, aby pohladila psy.

„Angelo, zlato,“ oslovila ji Sylvie. „Pozdě jako vždycky. Nezajdeme na kávu? Zrovna jsem chtěla pozvat… ehm…?“ Otočila se ke mně vyčkávavě.

„Millicent,“ zamumlala jsem a stěží jsem mohla uvěřit svému štěstí. Měla bych odpovědět ano? Opravdu si zasloužím odměnu? Ale neměla bych se tvářit moc dychtivě.

„Millicent…, aby šla s námi.“

Angela si povzdechla a zase si nadhodila kabelu. „Klidně. Ale já jsem chtěla vidět, jak pozabíjej ryby. A Otis taky, jenže nemoh najít svůj spidermanovskej obleček, trouba jeden.“

„Millicent, nezašla byste s námi na kávu? Nebo na čaj, pochopitelně – nechci nakazovat, co má kdo pít!“ Usmála se a kolem očí se jí podmanivě poskládaly vějířky vrásek, když se zavěsila do Angely a podávala ruku Otisovi.

Taková rozradostnělá skupinka. Určitě nestáli o starou sucharku, která by je jen zdržovala, a tak jsem řekla, že něco mám, což byla svým způsobem pravda, a sledovala jsem, jak míří do kavárny. Obloha se trochu vyjasnila, když jsem i já vyrazila, potěšená dnešní vycházkou. Aspoň mě pozvaly. Vyprávěla jsem o tom Leovi a trochu jsem přeháněla, aby to vyznělo dramatičtěji. Ale samozřejmě nezáleželo na tom, jak jsem to líčila, nikdo mě stejně neposlouchal, a tak jsem mu nechala nějaké květiny, trochu jsem poklidila a vydala jsem se do svého prázdného domu.

V kuchyni tikaly hodiny, žádný jiný zvuk je nerušil a Leovo křeslo v obývacím pokoji bylo prázdné a já jsem samozřejmě neměla nové přátele – Sylvii, Angelu ani Otise už neuvidím a budu se muset vyhýbat parku, aby si snad nemysleli, že se snažím na ně narazit.

Uklidila jsem doma a vzpomněla jsem si na dobu, kdy byly děti malé a pořádek se nedal udržet. Nyní vše zářilo bez poskvrnky a také to tak zůstalo. Když jsem jedla převařené vejce k obědu, četla jsem si o Davidu Bowiem a myslela jsem na tu šálu z pohádky. Upletla jsem Arturovi šálu k Vánocům, protože jsem zapomněla, že v Sydney je tou dobou léto, a pletací jehlice se teď válely v šuplíku s příbory a připomínaly mi můj omyl. Později jsem se nechtěla vařit s večeří, a tak jsem si dala jen cereálie a napadlo mě, že se budu koukat na televizi, možná na ten dokumentární pořad, jenže k čemu by to vlastně bylo. Alistair teď sledoval australskou televizi, kupoval mi australské bačkory. Na kutě jsem šla brzy. Třásla jsem se zimou, když jsem lezla do postele, a čekala, než mě přikrývka zahřeje. „Řekla mi to Sibyl… než zemřela. Myslím, že ani nevěděla, co říká.“ Stiskla jsem několikrát víčka, abych zahnala obrázek své dcery Melanie, jak stojí s vytřeštěnýma očima v mé kuchyni. Výčitky svědomí mě hryzaly jako celou dobu od toho strašného dne. Kdykoli jsem se snažila je vystrnadit, jen zakořenily hlouběji.

A tak ten den skončil stejně smutně, jako začal. Ale přesto jsem to cítila – tu jiskřičku. Začátek něčeho. Nebo konec? Kdo ví?

Kapitola 3

„Pojď blíž, Missy.“

Kensington, rok 1942, Fa-Fa, netečný k bombám nad námi, se sklonil, aby od svíčky zapálil jednu třísku, pak sevřel mohutnýma rukama dýmku a bafal. S každým nadechnutím dědečkova vrásčitá tvář zazářila ve světle žhavých uhlíků. Když se nad námi ozvala rána, trhla jsem sebou, ale jeho vyprávění mě tak zaujalo, že jsem bombám nevěnovala moc pozornosti. Seděli jsme v našem bunkru přitulení pod kousavou vlněnou dekou s napůl snědenými mrkvovými sendviči v rukou. Fa-Fa vyfoukl kouř a usadil se.

„Takže Mezopotámie, 1916. Všude kolem obličeje mám mraky much.“ Děda ukázal na šedivý oblak kouře před sebou a já jsem si to skoro představila.

„Kvůli té zatracené horečce jsem neměl sílu je odhánět… Když jsem se konečně vzpamatoval, směl jsem jet domů, do Anglie, na opušťák. Bylo úžasné vrátit se do Londýna po tom hrozném vedru. Tvoje babička a já jsme si vyrazili do restaurace v – kde to bylo, Jette? Swallow Street? –, abychom zapili můj návrat.“

Babička popotahovala v tmavém koutě. Nedokázala jsem si představit, že by s ní někdo chtěl jít na večeři – sotva kdy otevřela pusu, ať už měla promluvit, nebo jíst. Chabě se usmála a sklonila hlavu před další ranou shora. Následovala pauza jako při úderu hromu po blesku. A když znovu udeřilo, znělo to poměrně slabě.

„Měli jsme pořádnou oslavu, pak jsme šli zpátky na Picadilly na drožku – nemohla sis jen tak na nějakou hvízdnout, všude byla tma, a navíc jsme byli trošku opilí, to musím přiznat.“ Usmál se a potáhl z dýmky, my s Henrym jsme se zachichotali při představě, že by Fa-Fa a především naše babička byli v takovém stavu. Žádné chození kolem horké kaše, proto jsme dědečka milovali.

„Potom Jette ve tmě zakopla a upadla, a když jsem ji zvedal, vystartoval po nás kapsář a šlohnul jí kabelku, lotr jeden. Okamžitě jsem se pustil za ním.“

Fa-Fa poposunul své mohutné tělo na nízké stoličce, zatímco já a Henry jsme se zajíkli a navzájem se drželi. Jette se choulila ve stínu jako myška. Ve tmě jsem neviděla, jak se tváří, jen její ruku svírající kapesník.

„Dostihl jsem ho docela snadno, otočil jsem si ho a vidím, že to je ještě kluk, příliš mladý, aby ve válce bojoval, ale dost starý, aby v ní kradl. V kabelce nebylo nic moc cenného, možná pár mincí, ale nemínil jsem se vrátit k Jette bez ní. Trochu jsem ho proplesknul a myslel jsem, že tím to končí, jenže on svíral kabelku vší silou, takže jsem mu ji nemohl vytrhnout. Držel ji a nemínil ji pustit.“ Fa-Fa zvedl svou mohutnou pěst s vystouplými šlachami a přitom mu vypadlo trochu tabáku na zem. Než pokračoval, sklonil se a sebral ho.

„Nakonec jsem mu musel dát co proto, ale on pořád nechtěl kabelku pustit.“

Znova zabafal a dýmka se pomalu rozhořela. Jette hubenými prsty škubala za šaty.

„Bum, prásk, bum! Ale on ne a ne pustit. Jako pes, když drží kost.“

Další bomba. Babička se vysmrkala. Všechny nás halil dým z dědečkovy dýmky. Slzely mi oči, ale nemohla jsem je od něj odtrhnout.

„Začal jsem ho kopat do holení, dupat na nohu. Křičel, ale nepustil. Když jsem s ním skončil, ležel mi u nohou stočený do klubíčka, ale v ruce pořád svíral kabelku. Byla už špinavá a celá od krve. Došlo mi, že i kdybych ji Jette přinesl, už by ji nechtěla. A tak jsem ho tam nechal ležet na ulici, kňourat jak dítě, s tou taškou v zakrvácených rukách.“

Nastalo krátké ticho, dokonce i nad našimi hlavami, zatímco Fa-Fa odložil dýmku a leštil si se slzícíma očima brýle. Ruce se mu trochu třásly, když si je zase nasazoval.

„Ten zatracený darebák tu kabelku dostal. Obdivoval jsem ho za to. Ať už tam bylo cokoli, měl to. Dobře pro něj.“ Děda se naklonil, olízl si prsty a zhasl jimi svíčku nejblíž u nás. „A to je dnešní morální ponaučení. Jestliže něco opravdu chceš, drž se toho. Nevzdávej se. Drž se toho, jako kdyby ti šlo o život.“

„Přestože tě někdo pořádně zmaluje?“ pípl Henry.

„I přesto,“ odsekl děda a prohrábl si vlasy. „I když ti nasadí želízka,“ zdůraznil a zatahal Henryho za ucho. „I když tě mlátí,“ naznačil úder Henrymu do břicha, potom ho bouchl ještě trochu silněji. „I kdyby z tebe vytloukli duši, drž se toho!“ Začali se s Henrym naoko prát, ale když se zase ozvaly bomby, dovádění přešlo v něco jiného. Fa-Fa chytil Henryho do kravaty, můj bratr zrudl a v očích se mu lesklo nadšení nebo slzy, to jsem nerozeznala. Jette vstala a natáhla ruku s bílým kapesníkem.

„Tati, co to vyvádíš?“

Ve dveřích do sklepa se nepozorovaně objevila moje matka. Odmotala si z krku červenou šálu, celá pobledlá zimou a rozzlobená jako obvykle. Jette ji běžela obejmout, ale máma ji ignorovala a pořád se mračila na mého dědečka. Fa-Fa vzhlédl a pustil Henryho, který padl zpátky na náš kavalec a držel se za krk.

„Kdy se naučíš chovat se k dětem opatrně? Nejsou to tvoji branci. Předpokládám, žes jim zase vyprávěl nějaké příšerné historky. Milly, Henry, šup do postele, je pozdě.“ Pustila se do mateřských povinností, přikryla nás, posbírala napůl snědené sendviče a schovala je na ráno.

Fa-Fa dotčeně poodešel k židli v koutě, aby si nacpal další dýmku, zatímco máma si lehla na svůj slamník. Pak už si pamatuju jen to, jak sfoukla poslední svíčku a jak dědova dýmka konejšivě doutnala. Za chvíli na mě inkoustové stíny na stěnách seslaly hluboký spánek, ze kterého mě neprobudily ani bomby zvenku.

Následující noc na ulici před naším domem dopadla bomba SC250 a zahradní zídku přeměnila v suť. Nikomu se nic nestalo, ačkoli dědečkovi při tom spadly brýle a roztříštily se. Poté moje matka usoudila, že nám bude líp na venkově, a vypravila nás k naší tetě Sibyl do Yorkshiru. Zdálo se, že to rozhodnutí nemělo původ ani tak v bombách jako v té historce o kabelce, kterou ráno Henry mamince odvyprávěl, čímž spustil další litanii. Fa-Fa je zavrženíhodný, když vypráví takové nechutné historky, které se možná ani nezakládají na pravdě (Jette nebyla schopna to potvrdit ani vyvrátit), a nám bude mnohem líp na venkově na čerstvém vzduchu a tak dále. A tak jsme se vydali do Kirkheatonu, na starou faru, kde táhlo, spali jsme v podkroví, hledali zlé duchy v tajných komnatách, stavěli si doupata v lese a většinou jsme zapomněli na válku a dědečkovy divné zvyky.

Nicméně na tu historku jsme nezapomněli a vyprávěli jsme si ji navzájem, když jsme leželi na těch úzkých tvrdých lůžkách pod okapem. Pokaždé jsme ten příběh trochu vyšperkovali – dramatickou ozdůbkou, nějakým nechutným detailem, až jsme nakonec nevěděli jistě, kde končí dědečkův příběh a kde začíná ten náš. Vymyslel si to on, nebo my? Stalo se něco z toho, nebo nestalo? Jak roky ubíhaly, začínala jsem věřit tomu druhému.

Stejně to ale je pravda, ne? Jestliže něco opravdu chcete, držte se toho.

Kapitola 4

Uplynul týden, aniž by se přihodilo něco, o čem bych mohla napsat Alistairovi. Skoro jsem nevyšla z domu kromě pár pochůzek – k řezníkovi pro kousek krkovičky a do lékárny. Myslela jsem, že ve frontě v lékárně přede mnou stojí Sylvie, a tak jsem sklonila hlavu, aby mě nepoznala, ale nebyla to ona, jen jiná žena středního věku, která si kupovala tablety na zažívací potíže.

Praštila jsem se přes kapsu a koupila si cestou domů lahev vína, třebaže pitím alkoholu o samotě se člověk dostává na šikmou plochu. Jenže večery byly dlouhé a sklenka něčeho poskytla aspoň kosmetickou úpravu nervovým spojům, propůjčovala jim entheos  – takový řecký závan entuziasmu. Stačila jedna sklenka, nebo dvě malé, aby mě odlákaly od zbytku lahve k bloudění v místnostech, z nichž většina se skoro nepoužívala. K čemu jsem potřebovala jídelnu? K pořádání všech těch večírků?

Z prachu v Leově pracovně jsem se rozkašlala. Měla bych vážně ty knihy sbalit a zbavit se jich, ale jeho by to vyděsilo. Většinou šlo o první vydání nebo vzácné výtisky a já jsem se v tom nevyznala natolik, abych za ně dostala slušnou částku. A tak jsem je otírala a četla si při tom věnování: Drahému Leovi, s láskou, Vánoce 86. Leo, přečti si to a buď prosím shovívavý, Asa. Tati, další starý tlustospis, Mel. Další část do sbírky. Každý svazek je jeho součástí. Mně nepatřil žádný. Se čtením jsem přestala, když se narodily děti.

Další den, po další návštěvě obchodu s vínem jsem se ocitla v Alistairově pokoji, který se nezměnil od doby, kdy byl Ali kluk. Plakáty Arsenalu, lego, fosilie. Můj syn, archeolog! Místnost připomínala archeologické naleziště: artefakty a pozůstatky nějakého vysoce postaveného faraona. Teď tady spával další v rodové linii – uhladila jsem polštář, na němž obvykle spočívala Arturova zlatá hlavička. Tolik se mi stýskalo. Jako kdyby zůstala na poličce mezera vyhrazená pro první výtisk.

Toho dne, kdy Ali opustil domov, jsme ho odvezli na kolej. Leo si mumlal něco o nových univerzitách, zatímco já jsem nebyla schopna slova, protože jsem přemáhala pláč, ale usmívala jsem se, když jsme vyložili jeho věci a ubytovali ho v té ušmudlané místnůstce, jako kdyby bylo prostě nádherné, že vyráží do světa na svou vlastní pěst. Jako kdyby ho čekalo úžasné dobrodružství. Až když jsme se loučili a Alistair mě objal, nemohla jsem se ho pustit. Nakonec mi Leo jemně odtrhl prsty z Alistairova svetru a stiskl mi ruku na uklidněnou. „Na Vánoce je zase doma,“ ujišťoval mě přesvědčivě. Vánoce, ty Vánoce – vrhají pohádkové světlo na banalitu všedního dne.

Zašla jsem zase k lednici a pak jsem zamířila do Melaniina pokoje, abych sbalila pár jejích knih. Měla v Cambridgi vlastní byt a mě zrovna často nenavštěvovala – ne od toho hrozného odpoledne. Cestou do postele jsem zkontrolovala skříně, ale vzpomněla jsem si, že jsem nechala svítit v obývacím pokoji, takže jsem se musela vláčet zpátky dolů po schodech. Když v místnosti padla tma, viděla jsem ven na osvětlenou ulici, kde se nějaká dvojice zavěšená do sebe vracela domů. Dívce zasvítily ve světle lampy zuby, jak se na mladíka usmála, přitáhla si pevněji jeho ruku a on ji políbil na temeno. Mladí a bezstarostní, většinu svých omylů ještě neměli za sebou. Klidně bychom to mohli být my s Leem, před půlstoletím. Zatáhla jsem závěsy, znova jsem všechno zkontrolovala a odpotácela jsem se do postele.

Následující den jsem vyrazila znova do lékárny, protože mě bolela hlava, a zase jsem zahlédla ženu podobnou Sylvii, až na to, že tentokrát to opravdu byla Sylvie. Sklopila jsem hlavu, ale pozdě.

„Á, tady jste!“ vykřikla, jako kdybych byla pryč pět minut. „Tuhle jste spěchala. Jak vám je?“

„Dobře, děkuji.“ Posunula jsem se ve frontě a doufala, že si Sylvie nevšimne paracetamolu, který jsem vždycky schovávala i před Leem. Kocovina byla přiznání viny. Jinak bych předchozí večer tolik nepila.

„Ťuky ťuk.“ Sylvie klepla svou krabičkou do mé. „Úplně mi třeští hlava. Je to moje vina, pochopitelně. Angela toho vypije opravdu hodně. Je to notorická novinářka. Co vy?“

Budila dojem, že všechno v životě je úžasná zábava, z té její prostořekosti jsem měla tisíc chutí zout boty a jen tak klábosit o kapustě a vladařích, být ve světě, kde na ničem zas tak moc nezáleží. Ale zmohla jsem se jen na pokrčení ramen.

„Nešla byste na kávu?“ Kývla hlavou ke kavárně naproti. Působila stejně vřele a vábně jako sama Sylvie, všechny ty lampičky, obdélníkové kachlíky a dřevo. Seděla tam spousta lidí s laptopy, dvě maminky s kočárky s hlavami u sebe cukrovaly nad svým potomstvem, nějaká dvojice si spolu povídala a držela se za ruce. Tam jsem nepatřila, do toho přátelského a pracovního prostředí, a netušila jsem, proč by mě tam měla Sylvie zvát.

„Děkuji, ale musím vážně jít.“ Podala jsem pokladní mince a popadla papírový sáček s analgetiky.

„Dobrá, ale doufám, že se brzy uvidíme, Millicent.“ Pamatovala si to.

„Vlastně jsem Missy,“ vyhrkla jsem, když Sylvie zatáhla za dveře. Vesele zacinkaly. Sylvie se otočila s pozvednutým obočím.

„Promiňte?“

„Jmenuju se Millicent, ale všichni mi říkají Missy,“ plácala jsem se v tom, drobné mi upadly, cítila jsem horkost ve tváři.

„Aha, výborně, takže Missy! Určitě se zase potkáme, vždycky se tady kolem ochomýtám,“ ujistila mě Sylvie, zamávala a odešla se svým proutěným košíkem jako nějaká hospodyňka z padesátých let.

Úplně mě to vyvedlo z rovnováhy. Nikdo mi tak neříkal. Jen Leo a před ním Fa-Fa. Musela si o mně myslet, že jsem šáhlá. Přistihla jsem se, že přecházím ulici směrem ke kavárně, tváře mi pořád hořely. Jestli tam Sylvie bude, ráda si s ní dám kávu, přestanu se chovat tak hloupě.

Lidé s laptopy stále ťukali do klávesnice, matky spokojeně kvokaly nad miminky a klevetily, ale dvojice už odešla. Po Sylvii ani stopy, ale já jsem si stejně objednala kávu a posadila jsem se ke stolku, celá strnulá a nesvá, přesvědčená, že na mě všichni koukají a diví se, proč sem nějaká stará paní přijde sama. Ale nikdo si mě zjevně nevšímal, a tak ke mně postupně začalo doléhat teplo a hluk v místnosti. Na vedlejším stolku někdo nechal noviny. Vzala jsem si je a četla si o Jeremym Corbynovi, který bydlel v sousedství, o astronautovi Timu Peakeovi, bydlícím mnohem dál, o Alanu Rickmanovi, který už nebydlel nikde. Hrál v jednom mém a Leově oblíbeném filmu, o duchovi, který se snaží rozveselit svou truchlící vdovu. Já jsem teď byla trochu jako Nina, ta vdova, když jsem tak bloudila prázdným domem a doufala v nějaké zázračné zmrtvýchvstání. Vždycky jsem si myslela, že udělala chybu, když s manželem Jamiem nezůstala, třebaže byl mrtvý.

Chvíli jsem poseděla, popíjela jsem kávu a četla noviny, a když jsem skončila, usměvavá číšnice odnesla můj šálek, matky posunuly kočárek, aby mi udělaly místo, a nějaký muž vyskočil od svého laptopu a otevřel mi dveře. Domů jsem kráčela pomalu, zpozorovala jsem, že na chodníku ještě leží borovicové jehličí, ale občas jsem zvedla tvář ke slabému zimnímu sluníčku.

Doma, místo abych se pustila do obvyklého uklízení, jsem zamířila nahoru do rezervního pokoje a přinesla si odtud starý kašmírový přehoz, který jsem zkušebně naaranžovala na pohovku. Potom jsem šla znova nahoru a donesla jsem si lampu, kterou jsem umístila na nízký stolek vedle pohovky. Stála jsem tam a úpravy si chvíli prohlížela, potom jsem si šla do kuchyně uvařit čaj a připadala jsem si trošku hloupě.

Nicméně když se zešeřilo, lampa i přehoz působily docela příjemně. Pro jednou jsem vynechala cereálie, uvařila jsem si k večeři těstoviny a jedla je na podnose na pohovce u televize, kde dávali nějaký nový historický film. Leo by se těm anachronismům vysmíval, ale byla docela úleva nechat se vtáhnout do příběhu o takových mírných rodinných strastech. Uvažovala jsem, že dnešní večer zakončím sklenkou vína, jenže pak jsem si vzpomněla, že jsem včera lahev dopila. No nevadí, zítra si můžu koupit další. Kdo ví, na koho při tom narazím?

Pořád jsem toho neměla moc, o čem bych Alistairovi napsala, ale aspoň mě někdo pozval na kávu a já jsem svým způsobem šla. První dětské krůčky. Stařenčiny krůčky. I když jsem si nebyla úplně jistá, kam mě zavedou.

Kapitola 5

Dál, dál, dál, je rok 1956 a já jsem v Cambridgi, klečím na podlaze a pokouším se rozdělat oheň v krbu.

Já, Milly Jamesonová, celá nešťastná v promrzlé místnosti, studentka druhého ročníku Newnham College, která předstírá, že ráda čte Homéra. Ostatní studentky byly tak okouzlující, když pištěly po chodbách a propašovávaly muže na své pokoje. Moje sousedka byla úchvatná a užvaněná, můj přesný opak. Drobná, vyvinutá, tmavě blond vlasy v dokonalých vlnách, s lahví ginu schovanou pod postelí, aby mohla podávat svým početným návštěvám koktejly. Alicia Stewartová a její legendární soaré – každý večer jsem slyšela její gramofon a bušila jsem na zeď, když zpívala na melodii písničky „Mister Sandman“ od The Chordettes slova: „Hej, barmane, dones mííí rum, ale pořádně silnej, ať příídu o rozum.“ Netušila jsem, jak chce dostudovat – nejspíš tak, že okouzlí svým šarmem při zkouškách papír se zadáním.

Nicméně Aliciiny příšerné koktejly byly jednou z mála věcí na škole, která mi umožnila se odvázat, takže jsme se tak trochu skamarádily, nebo mi tedy aspoň usnadnila pití. Okno mého pokoje vedlo velmi příhodně na takový přístřešek, který sloužil jako úniková cesta pro ty, co zůstali zamčení na koleji po večerce, a já jsem jí výměnou za to občasné pitivo dovolila, aby se tudy vyplížily její pánské návštěvy. Přísahala mi, že nejde nikdy o nic jiného než o muchlování, jako kdybych já snad v téhle oblasti platila za nějakého arbitra, protože k muchlování jsem měla stejně daleko jako ke zpívání se skupinou The Chordettes.

Asi v polovině druhého roku studia už mi začínalo být jasné, že nejsem pro akademický svět zas takový zázrak, jak jsem si představovala. Můj studijní poradce mě popisoval jako někoho, kdo jen klouže po povrchu, což byla pravda – kdo stál o přemýšlení do hloubky? Za těch jedenáct let od otcovy smrti jsem se stala především přebornicí v tom, jak se vyhýbat obtížným situacím. Život byl díky tomu jednodušší.

Než abych zápolila s Catullem a jeho Odi et amo, seděla jsem toho chladného únorového večera na ošoupaném koberečku a pokoušela se vymámit jiskřičku z krbu. Bydlely jsme v Peile Hall, staré budově, kde protahovalo a kde ještě nenainstalovali plynové topení. Místo toho jsme měly kovové pláty, které jsme držely před krbem – říkalo se jim Sydneys –, jenže pro všechny pokoje byly k dispozici jen dva. Musely jsme chodit od pokoje k pokoji, než jsme jeden objevily, takže když někdo klepal na moje dveře, předpokládala jsem, že si jde pro Sydney. Místo toho se ve dveřích objevila už slušně opilá Alicia a opřela se o zárubně.

„Milice… Miliše… co to tu smrdí?“

„Kouř. Snažím se rozdělat oheň.“

„Proč?“

„Protože je mi zima.“

„Vážně? To je fuk. Jdu na večírek.“

„Výborně, dobře se bav.“

„Kdepak. Ty musíš jít se mnou.“

„Proč?“

„Protože sama to nenajdu.“

„Nemám co na sebe.“

„Můžeš si něco půjčit.“

„Nemám náladu.“

„Bude tam víno. A taky teplo.“

Takhle jsem se tedy ocitla v jedněch Aliciiných černých šatech, které mi byly příliš krátké a v prsou moc velké, v cambridgeských ulicích při hledání budovy Ženské unie ve Falcon Yard. Když jsme tam konečně dorazily, přála jsem si, kéž bychom se vůbec nenamáhaly. Byla tam taková tma a rámus, malé svítilny osvětlovaly jazzovou kapelu a lidé recitovali verše, nad nimiž jsem se otřásala odporem. Poezii – obzvlášť, když se četla nahlas – jsem vždycky považovala za nesnesitelnou. Jako náboženství a balanční prkno je nejlepší si ji užívat v soukromí.

Alicia se propletla mezi lidmi a zmizela, a tak jsem šla hledat slibované víno. Aspoň tu bylo teplo, při tom množství lidí a horkém vzduchu. V koutě jeden básník pohazoval hlavou, zatímco přednášel dychtivému hloučku něco o zadnicích a křišťálu. Bože, bylo to odporné.

Stála jsem zády ke zdi, upíjela víno, prohlížela jsem svůj nedostatečný žlábek mezi ňadry a odhadovala, za jak dlouho bych mohla zmizet.

A náhle na opačné straně místnosti stál on. Jako všichni ostatní byl opilý. Ale jedině on na sobě měl oblek místo roláku, což mu spolu s jeho výškou dodávalo elegantní vzhled. Uviděl mě a usmál se, jako kdyby mě znal, což působilo tak vstřícně. Pořád s úsměvem ke mně vykročil. A pak najednou, když přišel blíž, vyhrkl: „A sakra, sorry, myslel jsem, že jsi někdo jiný.“

Zblízka jsem viděla, že je víc opilý, než jsem předpokládala, oči mu šly šejdrem, kymácel se jako vysoký dub ve vichřici. Ale byl moc hezký, velký blonďák, takový lidský labrador, a mně dodávalo odvahu víno.

„Kdo bys chtěl, abych byla?“

Na flirtování jsem byla úplně levá. Prostě jsem to neuměla, ani namazaná. Naštěstí na tom v tomhle hluku, s jazzovou kapelou, recitátory a v třískotu rozbíjených skleniček nezáleželo.

„No tak, protože ta slečna, za kterou jsem tě pokládal, tady zřejmě není, nedáme si ještě sklenku?“

Odvedl mě k dlouhému stolu přecpanému lahvemi a nalil mi skleničku, zatímco já jsem se snažila vymyslet něco chytrého.

„To je tedy děsné jméno pro časopis, St. Botolph. Jako kdyby to souviselo s kostelem,“ vyhrkla jsem. Ježíš, nejspíš tam dělá redaktora. Ale jen se zasmál.

„Já vím, jenže tenhle večírek takový dojem kazí. Rozhodně nic bohabojnýho.“ Uhnul před letící lahví. „Máš ráda poezii?“

„Vůbec ne. Připadá mi trochu požitkářská.“ Nevěděla jsem, proč najednou mluvím tak na rovinu. Nejspíš to bylo tím alkoholem, ale možná i zvláštním pocitem, že se prostě nemůžu v té otevřenosti zastavit – jako když se na sluníčku rozvíjí květ.

„Fakt? Co studuješ?“

„Klasickou filologii. Ale jsem prostě spíš prozaická osoba.“

„Pověz mi, co máš ráda.“

Rozhlédla jsem se kolem. „Jedna polovina světa nechápe potěšení té druhé.“ Cítila jsem se velice sečtěle.

„A není to ostuda,“ odpověděl a udělal ze mě zase neohrabanou školačku. Na druhém konci místnosti se nějaká dvojice zuřivě líbala nebo prala, nebyla jsem si jistá. Musela jsem podniknout něco velkolepého, sama být velkolepá, aby si to zapamatoval, a až se lidé zeptají, jak jsme se seznámili, abychom mohli říct: No to bylo něco …

Jenže právě tenhle okamžik si vybrala Alicia Stewartová pro návrat do místnosti, mávala sklenkou vína, klopýtala přes lahve na podlaze, chytla se ubrusu, aby neupadla, a velkolepě se pozvracela na svoje staré černé šaty, které jsem já měla na sobě. Básník na okamžik přerušil recitaci, zvědavě na nás pohlédl, ale pak se vrátil k debatě o vypasených ničemech.

„Do prdele.“ Alicia ležela na podlaze a na řasách jí uvázly kapky červeného vína jako krůpěje krve. Můj rytíř se k ní se smíchem sklonil, aby jí pomohl vstát. Když ji objal, obdivně k němu vzhlédla.

„Oooo, ty jsi pěknej,“ vykřikla. Pak pohlédla na mě. „Milly, jsi celá poblitá, vypadáš příšerně. Měla bys jít domů, než si uděláš ostudu.“

Zabodla jsem do ní zlostný pohled a otírala jsem se ubrusem.

„Bude mi potěšením vás doprovodit obě,“ navrhl náš hrdina a oběma nám nabídl rámě.

„To je milý,“ zamumlala Alicia a chytla se ho jako tonoucí žena. „Já jsem Ališia a tohle je Miliš… Mili… Misha.“

„Ahoj, Misho. Já jsem Leo.“

„Oooo, Leo jako lev!“ zakrákala Alicia. „Odveď nás do svého doupěte, Leo!“

Prokličkovali jsme mezi střepy a cestou jsme štípli poloprázdnou lahev vína. Na chodbě vzlykala nějaká dívka a vyzáblý mladík ji utěšoval, poplácával ji po rameni a říkal: „To nic, stejně to byl vůl.“ Ten navždycky zůstane tím kamarádem, co ti přiskočí na pomoc.

Když jsme venku kráčeli po dlažebních kostkách, stoupaly nám v ledovém vzduchu od pusy obláčky. Obloha byla jasná, a když jsme došli na King’s Parade, halila ji sametová pokrývka z hvězd, které pomrkávaly za kaplí. I ty se mi vysmívaly.

Po přiměřené době jsem se pustila Leovy paže a zpomalila, aby mohli jít spolu. Ale nechala jsem si tu lahev vína. Pouliční lampy ozařovaly zlatavé záblesky v Aliciiných vlasech, když vzhlédla k Leovi a předvedla to zvonivé zachichotání, jímž dělala dojem na muže – její skutečný smích zněl spíš jako kdákání nějaké uklízečky.

Přešli jsme most směrem k Silver Street a já jsem se koukla dolů na pomalu plynoucí řeku Cam a vzpomněla jsem si, jak jsem si představovala, že se dá z Cambridge doplout na pramici až do Granchesteru a jak budu jezdit na kole po univerzitních nádvořích a oblečení za mnou bude vlát – budu klouzat po povrchu jako kamínek, co sotva zvlní vodu. Místo toho mě zasáhl blesk na večírku, teď tady v ranních hodinách kráčím za svou opilou sousedkou, celá od jejích zvratků, zatímco ona svádí kluka, kterého jsem já viděla jako první. Odi et amo. Vyžahla jsem zbytek vína, lahev jsem hodila do řeky a sledovala jsem, jak jde pomalu ke dnu. Nejspíš tam pořád někde leží.

Kapitola 6

Příští úterý došlo v mé nové kavárně k hádce.

Po tom setkání se Sylvií v lékárně jsem občas zašla do některého z řady obchodů, a hlavně do té kavárny, dokud si mě usměvavá číšnice nezapamatovala a nenosila mi kávu s obyčejným studeným mlékem, a ne ten napěněný nesmysl. Nabídli mi kartičku, kam mi pokaždé, když jsem si zakoupila kávu, dali razítko, z čehož nakonec vyplyne káva zdarma. V tureckém obchodě vedle měli čerstvý a levný chléb a v dětském oddělení charitativního knihkupectví jsem za pár pencí zakoupila Arturovi knížku Mašinka Tomáš.

Nikdy dřív jsem se s těmihle místními obchůdky neobtěžovala – měla jsem spoustu práce s dětmi a domácností, a když Leo potom onemocněl, starala jsem se o něj. Taky jsem si tehdy nemusela dělat těžkou hlavu s penězi, zatímco teď sháním slevy, jako kdyby to něčemu vůbec pomohlo. Courání mi zabírá spousty času a ubírá peníze, ale po Sylvii nikde ani památky.

To úterý jsem si vychutnávala své americano, když do kavárny vešla Angela, tentokrát bez Otise. Jako obvykle celá neupravená, z drdolu jí lezly pramínky až moc červených vlasů, oční linky rozmazané, na sobě měla koženou bundu a špinavé boty s přezkami, které při chůzi cinkaly. Nejdřív jsem si ani nevšimla té ženy, která ji doprovázela, ale když se usadily v rohu, viděla jsem, že pláče a že se ji Angela snaží utěšit. Mluvila rychle, přesvědčivě, ale žena pořád kroutila hlavou a otírala si tváře. Byla hrozně hubená, její propadlá tvář mě vedla k domněnce, že nejspíš bere nějaké prášky.

Potom se Angela najednou narovnala, bouchla do stolu, jako kdyby toho měla dost, a ta druhá žena vstala a vyrazila ke dveřím. Angela se napůl nazvedla a vykřikla něco jako „Do háje!“, nebo možná ještě něco sprostšího. Žena se ve dveřích zarazila, otočila, řasenka jí stékala po propadlých tvářích, ústa vztekle zkřivená.

„Nechápeš to,“ odsekla. „Nikdy to nemůžeš pochopit.“

Obě zřejmě vůbec nevnímaly ostatní hosty v kavárně, kteří zmlkli a přes okraje svých hrnečků přihlíželi tomuto představení.

„Chci ti pomoct,“ zdůraznila Angela. „Prosím.“ Natáhla ruku.

Jako na tenisovém zápase se pohledy všech přítomných otočily na druhou ženu.

„Tak se do toho přestaň plíst. Nech mě na pokoji,“ vyprskla a popadla za kliku. Potom následovalo něco zvláštního. Angela se vrhla vpřed, zabouchla dveře a zatarasila východ. Druhá žena se ji pokoušela odstrčit, a tak se přetahovaly u dveří sem a tam. Občas jedna z nich vykřikla „Ne!“ nebo „Nech toho!“, ale očividně nezaznamenaly, jak mají ostatní hosté údivem pootevřená ústa. Vtom ta žena cukla rukou a vrazila Angele facku. Angela vykřikla, uskočila a následoval kolektivní povzdech přihlížejících. Jeden zákazník vyskočil od svého laptopu, jako by chtěl zasáhnout, ale radši si to rozmyslel, když viděl, že servírka Hanna přiskočila a odtáhla Angelu kousek dál. Druhá žena je chviličku pozorovala, prudce oddechovala, vlasy rozcuchané, potom trhla za kliku a vypotácela se ven.

Kavárnou se nesl sotva znatelný pocit zklamání – zábava zkažená, zrovna když se rozjížděla –, ale mně vždycky takové veřejné scény přišly nechutné. Leo a já jsme se kdysi hádali na nějakém večírku, polohlasem, koutky úst, u toho jsme sklenkami a pokývnutím hlavy zdravili hosty, kteří nás míjeli. Dneska lidé nemají úroveň, prostě všechno vyklopí.

Angela dosedla zase na židli, z kapsy vytáhla krabičku cigaret a přímo na místě si zapálila, na tváři se jí rýsoval otisk ruky. Hanna začala protestovat. Angela otráveně cigaretu típla o talířek. Chvíli seděla s hlavou v dlaních, potom popadla svou kabelu a zamířila k východu. Když procházela kolem mého stolku, pohlédla na mě a pozvedla unaveně obočí.

„Jé, ahoj, ehm…“ Na rozdíl od Sylvie zapomněla.

„Millicent.“

„Ahoj, Millicent. Jste v pohodě?“

„Ano, děkuju. A… vy?“ K mému zděšení Angela najednou odhodila svou kabelu na podlahu, posadila se proti mně a kývla na Hannu.

„Já se cítím děsně blbě, jak je vám jasný. Jenom si tady na pět minut sednu, jestli vám to neva, abych neudělala nějakou pitomost.“ Přitáhla si misku s kostkovým cukrem a jednu rozdrtila mezi žlutými zuby. Byla hrozně bledá a měla kruhy pod očima. Nejspíš z toho nezřízeného popíjení se Sylvií.

„Klidně.“ Doufejme, že to neznamená, že budu muset zaplatit její kávu.

Seděly jsme mlčky, Angela si oždibovala kůžičku kolem nehtů, které měla okousané až do živého masa a odlupoval se z nich lak. Hanna donesla kávu, Angela usrkla a otřela si ústa do rukávu.

Nakonec na mě vrhla postranní pohled. „Jste vdaná?“

Zajíkla jsem se. „Ano, ale on… on není…“

Angela mávla rukou. „Já vdaná nejsem,“ prozradila zasmušile. „A občas jsem fakt ráda, víte? Ty starosti za to nestojej.“

Zaujalo mě to, takže jsem se sama odvážila položit otázku. „A co váš syn? Co… jeho otec?“

Angela si odfrkla. „Nechtěl nic vědět. Ale takhle je to lepší, věřte mi. A vůbec, o sobě nemluvím. Vy máte děti? Vnoučata?“

„Ano, dvě děti. A jedno vnouče.“

„Kluka, nebo holku?“

„Chlapečka. Jmenuje se Artur.“

Zazubila se. „Vsadím se, že to je uličník.“

„Ano, uličník.“ Ale Angela už zase ztratila zájem, koukala do prázdna, bubnovala prsty do stolu do rytmu jazzové melodie, která se ozývala jako zvuková kulisa.

„Musí dostat pryč děti. A Bob. To je ta potíž,“ mumlala si spíš pro sebe.

Seděla jsem mlčky, čekala jsem. A zrovna, když jsem si říkala, jestli by bylo nezdvořilé, kdybych naznačila Hanně, ať mi donese účet, Angela se narovnala, promnula si obličej a ztěžka si povzdechla.

„Máte pravdu, nemůžu se do toho míchat,“ prohlásila.

Naklonila jsem hlavu a zachytila nenápadně Hannin pohled.

Angela si stiskla kořen nosu a zase dopáleně zafuněla. „Do hajzlu.“

Sprostá slova, která opepřují v současnosti rozhovory, jsou obzvlášť hnusná, tak nenápaditá, i když víc než slovo samé mi vadí neustálé opakování. Angela nadávala tak často, že to působilo jako interpunkce, pokaždé to vyvolávalo nepříjemný trpký pocit v mých i jejích ústech. Její mluva byla stejně nedbalá jako její ošoupané boty. Zvedla jsem kabelku a položila si ji na klín, připravena k odchodu.

Hanna donesla účet. Když před nás položila tácek, krátce stiskla Angele rameno, ale než jsem stihla posoudit, co má to gesto znamenat, Angela zmačkala účet mezi prsty. „To je na mě.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To ne, prosím.“ Vylovila jsem z peněženky mince. Angela mávla rukou. „Dejte pokoj. Vpadla jsem sem k vám, tohle je to nejmenší.“ Plácla na stůl pětilibrovku a ukázala Hanně palec nahoru.

„To jste opravdu nemusela. Opravdu ne. Ale děkuju.“ Vstala jsem, jako vždy celá nesvá, když se měl ukončit rozhovor. Začátky a konce, nikdy nevím, jak s nimi naložit. „Tak tedy, na shledanou. Doufám, že to nějak… vyřešíte.“ Ale Angela popadla svou kabelu a vstala. „Doprovodím vás, čerstvej vzduch mi prospěje.“ V duchu jsem zaklela.

Angela si zase zapálila, jakmile jsme vyšly ven, a vdechla ten „čerstvý vzduch“ s hlavou zakloněnou a zavřenýma očima, podlitina na její tváři už ztmavla. Otočila se ke mně a z nosních dírek jí vycházely kroužky kouře.

„Kde je Artur?“

Málem jsem klopýtla, jak mě vyvedla z míry – a pohoršila – tou otázkou, že jsem nejdřív neodpověděla. Angela byla tak nějak znepokojivě přímá.

„Žije se svým otcem, mým synem. V Austrálii. Odstěhovali se tam před třemi roky.“ Ta slova jsem ze sebe musela vymáčknout, všechno ve mně se proti nim bouřilo. Angela na mě chvíli koukala, pak se odvrátila a kopla do spadaného listí.

„Tak to je tedy pěkně na hovno,“ poznamenala. „Jakej je?“

Zase jsem měla knedlík v krku. „Jsou mu čtyři. Má rád lego a fotbal, Batmana a všechny ty obvyklé věci jako jiní kluci v jeho věku, nejspíš.“ Zarazila jsem se, pak jsem zjistila, že takhle by to nešlo. „Já je nevídám často, ale když… Nemá moc času. Pořád si hraje, pobíhá, pere se. Sotva posedí v klidu, energie z něj přímo čiší, takže když se jednou zastaví, chcete ho… přišpendlit, nějak ho ukotvit. Je moc těžké s ním držet krok. Ale chci. Chci si uchovat jeho podobu v každém věku. Pořád se prostě mění. Ale mně chybí, když byl úplně malý, a chtěla bych všechno vrátit.“ V rozpacích jsem se odmlčela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milostný příběh jednoho života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.