ANIKA SCOTT

DĚDICTVÍ VÁLKY

Copyright © Anika Scott, 2020

First published as Finding Clara by Hutchinson, an imprint of Cornerstone.

Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies

All rights reserved

Translation © Dana Krejčová, 2021

ISBN 978-80-249-4365-7

Mým dcerám Olivii a Amelii

Kapitola jedna

Všichni kradli. Organizovali, tak tomu říkali.

Organizovali uhlí z jedoucích vlaků. Organizovali auta ponechaná na ulici. Organizovali okapy z domů, kde na střechách zůstávaly nevybuchlé bomby. Většinou organizovali potraviny. Rozkopávali pole a zabíjeli krávy. Přepadali nákladní auta a vykrádali obchody. Zrovna toho rána četla Klára o muži, který rozbil kamarádovi hlavu pro krajíc chleba. Z té zprávy jí po páteři přeběhl mráz, ale pak se vrátila ke svým plánům. Všichni organizovali buď tak, nebo onak.

Místo aby seděla u petrolejky jako ostatní ženy, opírala se Klára o zeď, co možná nejdál od světla. Po západu slunce, když Spojenci obnovili elektřinu, je světla nad hlavou všechny ojínila, zvýraznila barvu očí, mateřská znaménka a další podrobnosti, u nichž by ocenila, kdyby si jich ostatní nevšímali. Dotkla se průkazu v kapse, zkoušela jeho levný papír a pak hladký povrch fotografie. Doklad byl téměř legální, vydaný městem s podpisem a kolky.

Podle průkazu se jmenovala Margareta Müllerová.

Na četbu panovala v čekárně příliš velká tma, a tak se ženy navzájem mlčky měřily. Většinou tu byly matky se šedivými obličeji, mladší než ona, s dětmi na klíně. Jako Margareta Müllerová se Klára snažila co nejlépe splynout s davem. Měla stejný kabát ze zalátaného sukna jako ostatní ženy, její punčochy byly spravované stejně jako jejich. Na levém koleni pod okrajem kabátu zela malá dírka, kterou nestihla zašít. Ale ženy pořád zíraly. Na podpatky, které se rozhodla si vzít navzdory mrazu. Na okraj její sukně, která byla trochu moc krátká. Na tmavě červenou rtěnku na jejích rtech, líčení, které zachránila z války. Věděla, co si ty ženy myslí. Hrozné, nevhodné, skandální myšlenky jen proto, že ukazovala kousíček kolene. Matky se tak snadno cítí dotčené.

Snažila se je ignorovat a hleděla na stále pevně zavřené dveře ordinace. Byly vyrobené ze silného dubu, nepropouštějícího zvuky z druhé strany. Když se otevřely a ven se linul hlas doktora Bluma, ženy se narovnávaly, uhlazovaly si vlasy a štípaly se do tváří, aby do nich dostaly trochu barvy. Společně s doktorem vyšla i matka s dcerou. Holčička měla špinavé copánky a pleť stejně nezdravě bledou jako ještě nedávno Klára. Mužův pohled přeběhl po čekárně, jak zřejmě počítal pacienty, odhadoval čas a počítal energii, kterou bude potřebovat, aby je všechny prohlédl. Během té doby, co s ním začala před šesti měsíci chodit, zhubl, a teď to vypadalo, že se mu kosti v obličeji vlní pod kůží.

Zastavil se před děvčátkem a sklonil se na úroveň jeho očí způsobem, jaký Klára ještě u žádného doktora neviděla – většinou na to byli příliš arogantní – a pěsti podržel u spánků holčičky. Každý v místnosti napjatě pozoroval, jak zalapal po dechu a předstíral, že v jejím uchu našel obal od cukrátka. Prázdný. Svraštil čelo jako klaun a nechal papírek spadnout na podlahu. Zkusil to znovu, pěst u ucha, zalapání po dechu… a objevil se mentolový bonbon ve stříbrném papíře. Děvče po něm chňaplo a vyrazilo ke dveřím, matka cestou za ní na lékaře významně mrkla. Klára znala doktora Bluma dost dobře, aby věděla, že se snaží bonbony přidělovat rozumně. Kdykoliv je objevil na černém trhu, přísahal, že je bude rozdávat pomalu celý týden nebo i déle, aby se měly nemocné děti na co těšit. Jenže to nedokázal. Jeho sklenice bývala prázdná už první den. Každý v ordinaci to věděl.

Když znovu obrátil svou pozornost k ženám, ty pokašlávaly do kapesníků a hubené ruce si držely na čele. Děti byly vyhublé a navzájem se strkaly a nějaký malý kluk se rozplakal. Podle Kláry to byl dost krutý způsob, jak upoutat doktorovu pozornost. Chvilku se věnovala zkoumání dírky na punčoše, nahnula se dost, aby jí lem sukně na stehně povyjel trochu výš.

„Fraulein Müllerová,“ pronesl doktor Blum neutrálním tónem.

Jak kulhala kolem něj – nekulhala, když přišla, napadlo ji to teprve teď – ženský kašel za ní byl ještě víc nepřátelský.

Když byli konečně sami, doktor Blum ji vzal do náruče a vysadil na vyšetřovací lůžko. „Jdeš brzo, miláčku. Měli jsme se sejít v pět.“

„Musela jsem zavřít. Ach, nedívej se tak na mě. Jako štěně.“

Položila mu dlaně na uši, měkké a křehké, a políbila ho na zázračně nevýrazný obličej, nejdřív jednu drsnou tvář, pak druhou a nakonec na rozpraskané rty. Byl to malý muž, menší, než by se jí líbilo, byli by skoro stejně vysocí, kdyby zaujala svou pózu z války. Spojenci tehdy tvrdili, že má k páteři připevněnou železnou tyč. Říkali, že není normální, napůl člověk, napůl stroj. Humoristický časopis Punch otiskl její karikaturu, jak pojídá uhlí a zapijí ho ropou, s ozubenými koly místo kloubů. Nechala si ji zarámovat a pověsila ji v kanceláři hned vedle svého křesla, aby jí připomínala, čím se stala pro vnější svět.

Doktor Blum o ničem z toho nevěděl.

„Drahoušku,“ řekl a hladil ji při tom po tvářích, „jedu na několik dnů do Essenu.“

„Říkala jsi, že pojedeš koncem měsíce, na Vánoce.“

„Počasí se mění tak rychle. Říkala jsem si, že raději pojedu teď na krátkou návštěvu, než vlaky přimrznou ke kolejím. Nechci někde zůstat trčet.“

Tvářil se skepticky, což ji překvapilo. Vždycky byl chápavý, připravený naslouchat. Poprvé za ním přišla se slabostí, kdy se jí náhle zatmělo před očima a cítila tak velký tlak, že si musela sednout, aby neomdlela. Předepsal jí prášky, které chutnaly po cukru, a ohavné kapky zanechávající v krku nepříjemný olejový povlak. Řekl jí, že má náběh na chudokrevnost. Ona znala skutečnou diagnózu. Hlad, celonárodní choroba. Poprvé v životě měla hlad dost dlouho, aby to změnilo její tělo včetně krve.

„Margareto, něco není v pořádku. Jsi velmi bledá. Z kruhů pod očima soudím, že jsi nespala.“

Podívala se na jejich ruce s propletenými prsty. „Jen mám prostě starosti. Ne o nás, ale o přítelkyni v Essenu. Vyprávěla jsem ti o Elise, vzpomínáš?“

„Nejsem si jistý.“

„Neodpověděla mi na dopis. Dělá mi to starosti celé týdny. Musím tam zajet a přesvědčit se, že je v pořádku.“

„Nepočká to až po Vánocích? Na dnešek večer máme přece plány.“

Vysvětlila znovu problém s počasím a dny volna, které si domluvila se svým zaměstnavatelem, cementárnou, jejíž manažery ohromily její vědomosti o výrobě a dopravě. Řekli jí, že je příliš mladá, aby toho tolik věděla. Na to se Klára skromně usmála a zamumlala cosi o užitečných pracovních zkušenostech, které získala – v Essenu.

„Budu zpátky dřív, než si něčeho všimneš,“ slibovala. „Budeme moct Vánoce strávit spolu.“

Doktor Blum se odtáhl a cestou ke stolu si prohrábl vlasy. S trhnutím otevřel zásuvku, sáhl dovnitř, vrátil se ke Kláře a natáhl před sebe ruce sevřené v pěst. „Vyber si jednu.“

„Mentolka?“ Rozzářila se. „Čokoláda?“

Zvedl obočí, ten pošetilý výraz u ní vyvolal úsměv. Nebyl příznivcem chlapeckého humoru a ona oceňovala tuto jeho stránku, o jejíž existenci nevěděla. Poklepala na levou pěst. Otevřel ji prst po prstu.

„Ach,“ vydechla. „Ach, můj bože.“

Ve světle lampy se prsten v jeho dlani tmavě třpytil, jako staré zlato. Byl to prostý kroužek bez kamenů a jí zvlhly ruce, když ho uviděla.

„Chtěl jsem to udělat dnes večer,“ vysvětloval. „Sebral jsem odvahu –“ odkašlal si a začal znovu. „Drahá Margareto, nejsem zrovna bohatý.“ Pak popsal své finance, výdaje za ordinaci, okolnosti bydlení v pokojích nahoře, jak mu válka sebrala úspory. „Ale nebudeš hladovět,“ dodal. „To ti slibuju. Zvládneme žít poctivě. Nebudeme krást nebo žebrat jako ostatní.“

Pořád se dívala na ten prsten. Znali se tak krátce. Většinou jako lékař a pacientka. Chtěla se ho zeptat, proč ten spěch. Jenže on se tolik červenal a tolik toho sliboval o jejich společném životě, že neměla to srdce ho přerušit.

„A myslel jsem, že bys mohla převzít vedení záznamů,“ navrhl. „Na to máš dobrou hlavu. Papírování a karty jsou trochu v nepořádku. Topil jsem se v tom od té doby, co jsem přišel o asistenta.“

„Aha. Tobě jde o levnou pracovní sílu?“

„Samozřejmě, že ne.“ Přitiskl si ji na prsa. „I když…“

Plácla ho po ruce, byla nervóznější, než na sobě dávala znát. Manželství bylo vždy v její rodině choulostivé téma a ona z toho byla stále nesvá. Pokusila se představit si setkání doktora Bluma se svým otcem. Byla si jistá, že se tátovi bude tento vyrovnaný, spolehlivý, velkorysý muž líbit. V duchu si přehrávala, jak si poprvé potřásají rukama, uctivou úklonu doktora Bluma, otcovo gesto, aby přestali s formalitami. Teď jsou rodina a toto jsou nové časy, řekl by. Šance na nový život.

Doktor Blum. Pan doktor Adolf Blum. Křestní jméno v ní pořád vyvolávalo třas, ale možná by mu mohla říkat… Adi. Po všech ostatních stránkách byl dokonalý. Tichý muž, který vedl tichý život v malém koutku Německa. Neměl rodinu ani blízké přátele. Vyhýbal se společenským povinnostem jako ona. Nikdy nečetl noviny, což zpočátku vypadalo podivně, ale na druhou stranu, neměli už všichni politiky dost? Když rádio ohlásilo zprávy, přepnul na hudbu. Měl rád polky. Od člověka, který má rád polky, se neměla čeho bát.

Podívala se na mokrou skvrnu na stropě, na popraskanou barvu na okenní římse. Nikdy nebyla v pokojích nahoře, ale dovedla si představit, že jsou tmavé, nízké a úzké. Tento dům nebyl nic moc, ale začínala si ho představovat čerstvě vymalovaný, s lepším nábytkem a trochou péče. Mohla ho dát do pořádku, udělat z něho místo, kde by její otec vydržel žít poté, co bude propuštěn. Klidné pohodlné místo, kde by se mohl zotavit mimo pohled veřejnosti. To bude potřebovat. Obzvlášť užitečné bude mít doktora v rodině. Představovala si, jak se sem táta stěhuje, musí ho držet za ruku, když kulhá do schodů, a zamrkala na doktora Bluma, aby ta představa zmizela.

„Můžu mít jednu podmínku?“ zeptala se.

Doktor Blum si sundal brýle. Oči měl šmolkově modré. „Skutečně?“

„Skutečně.“

Jeho polibek chutnal jako teplé cukroví. Bylo těžké se odtrhnout. „Nechci žádný povyk kolem svatby,“ pravila. „Žádná oznámení v novinách. Malý obřad, jen svědci.“

„Samozřejmě, cokoliv si budeš přát.“

Jen jeden svědek byl důležitý, a to byla Elisa. Klára se nehodlala vdávat bez své nejstarší přítelkyně, která jí uplete svatební věneček z obalů od žvýkaček nebo poradí ohledně mužů. Před dvěma měsíci Klára usoudila, že je bezpečné poslat jí dopis, ale nedostala odpověď. Pošta byla nejspíš nespolehlivá jako všechno v těchto dnech. Nebo možná Elisa odpovědět nechtěla, což bylo možné, vzhledem k tomu, že Klára opustila Essen na konci války bez rozloučení. Tehdy si myslela, že bude nejlepší, když nikdo nebude znát její plány. Elisa by pak nemusela lhát při výslechu, kdyby k němu došlo. Ale mlčení během uplynulých měsíců bylo hrozné. Klára začala shromažďovat potraviny a téměř denně kontrolovala opravy železniční tratě, která jí umožní dostat se zpátky do Essenu. Jen na krátkou návštěvu. Aby viděla, jak se vede Elise a jejímu synovi, aby se omluvila, že je opustila tak náhle. Byla si jistá, že jakmile to vysvětlí, Elisa jí odpustí. A pozvání na svatbu by mohla doručit osobně.

Otáčela prsten v dlani. Až se vdá, zařídí si domov tady v Hamelinu, ne v Essenu. Byla to zvláštní představa. Tak konečná. Ale dlouhodobě to možná bude bezpečnější. „Ach, drahoušku, ještě je tu jedna věc. Snímek by měl být jen pro nás. Nic pro přátele nebo známé.“

Očekávala, že se doktor Blum bude dožadovat vysvětlení. Místo toho jí nasadil prsten na prst. Pomalu. Výmluvně. „To mi naprosto vyhovuje.“

Objali se. Klára nemohla uvěřit, že se bude vdávat. Včera v noci nespala a obávala se, že jí to nemyslí tak jasně, jak by mělo. Ale v jeho náruči bylo teplo a ona si jen přála, aby to trvalo o trochu déle. Zahákla prst za pásek jeho kalhot. Šok na jeho tváři rychle odezněl a on ji tvrdě přitlačil proti stolu, naléhavě, téměř zoufale. Reagovala stejně, také po něm usilovně toužila. S mužem už nebyla celé roky, jak nudný čas to byl. Ale pak jí roztrhl punčochu, dlouhou trhlinou se jí po noze táhl chlad. Polkla výkřik překvapení a rozhořčení. Max by jí to nikdy neudělal. Skřípala zuby, až ji rozbolely čelisti, přála si, aby byl Max pryč – pryč z její mysli. Neměl zničit tento okamžik. Ale pořád byl normou, podle níž posuzovala všechny ostatní muže. Věděl jak ji rozpálit a ponechat ji přitom stejně upravenou jako byla na začátku. Doktor Blum si neuvědomoval nebo nedbal, že bude muset odejít z ordinace jako běhna, která neudrží punčochy nahoře.

Doktor vypadal spokojený sám se sebou, naposled ji políbil, nalil dva hrnky šnapsu, co vytáhl ze zásuvky, a připil na pána a paní Blumovy. „Jsem moc rád, že jsme tohle vyřešili,“ prohlásil. „Teď můžeme přestat předstírat.“

Elektřina naskočila, stropní světla v ordinaci se odrážela od váhy, vodovodního kohoutku, nástrojů na vozíku. Klára se mrkáním zbavila jiskřiček v očích, ale zrak se jí nepročistil. Měla ty záblesky v hlavě, vytrvalé jako alarm.

„Neboj se. Budu dobrá manželka,“ podotkla opatrně. „Staré panny se dobře učí.“

„No tak, myslím to vážně.“ Vzal její ruce do svých, pevněji než bylo příjemné. „Vezmeme se. Neměli bychom si tedy promluvit? Být k sobě upřímní?“

„Ovšemže ano.“ Podívala se ke dveřím. „Ale máš tam pacienty…“

„Ti můžou počkat. Má drahá, dělají mi starosti… no, ne snad pochybnosti. Nepochybuju o tobě. Ale mám otázky. Doufám, že je rovnou zodpovíš. Pak začneme nový život, budeme si bližší, než jsme si byli dřív. Copak to nechceš?“

Možná to nebude tak špatné. Zatím o sobě mluvila velmi málo. Není přirozené, že ženich chce něco vědět o své nevěstě? „Tak mi řekni, co ti dělá starosti. Můžeme si to vyjasnit.“

Políbil jí prsty. „Doba je složitá. Člověk musí být opatrný, jak dobře víš. Než jsem tě požádal o ruku, z opatrnosti jsem se na tebe poptal.“

Uvolnila ruce. „Špehování? Ty jsi mě špehoval?“

„Informoval jsem se na tebe. Obzvlášť jaká si byla, než jsme se potkali. Krátce po válce jsi bydlela v Hermannově domě. Paní Hermannová říkala, že jsi vždycky nosila šátek přes vlasy.“

Paní Hermannová, ta stará všetečka.

„Jednou jsem tě zahlédl bez něho. Vlasy –“ dotkl se pramenů na spánku – „zrovna ti začaly zase dorůstat. Byla jsi oholená.“

„Obávám se, že jsem dostala vši.“ Lež. „Nerada vzpomínám na ty časy.“ Pravda.

„Než sis našla práci, platila jsi činži včas a nikdy ti nechyběly peníze. Kde jsi je brala?“

„Má rodina nikdy nevěřila bankám, říšské marky jsme schovávali ve slamníku. Když válka končila –“

„Ano, tvá rodina. To je důležitý bod.“ Doktor Blum složil stetoskop a dal si ho do kapsy. „Nikdy jsi nemluvila o své rodině. Podle paní Hermannové jsi nikdy nedostala poštu od kohokoliv jménem Müller a neměla jsi žádné návštěvy.“

„Válka, zhroucení Říše, víš sám, jak je těžké najít lidi –“

„Drahá, buď upřímná. Jsou tví rodiče naživu?“

To bylo nebezpečné území. Bylo snadnější říct, že zemřeli, ale samotná ta myšlenka v ní otevírala obrovskou propast.

„Jsou v pořádku, myslím. Neviděla jsem je od války.“

„Pohádali jste se?“

„Ne. Vlastně ani ne.“

„A co se tedy stalo?“

Pokusila se vymyslet vysvětlení, kterému by uvěřil. Trvalo jí to příliš dlouho a on se zachmuřil. „Emigrovali?“

„Ne, v tom to není. Je to složitější… jsou těžko dosažitelní.“

„Máme-li se brát, opravdu musím mluvit s tvým otcem.“

Zkoumala jeho obličej, pátrala po postranních úmyslech, ale viděla jen upřímně svraštělé čelo. Samozřejmě že se ženich chce setkat s otcem nevěsty. Jenomže doktor Blum našlapoval příliš blízko kolem problému, kvůli němuž celou noc nezamhouřila oka. Lhala mu; po skončení války svého otce viděla: včera večer v britském časopise, který ke svému překvapení našla v salonku své bytné. Stál před něčím, co vypadalo jako kasárna, a z fotografie hleděl přes dvě spojenecké zóny přímo na ni.

Propašovala časopis do svého pokoje a vrhla se na úzkou postel, než sebrala síly, aby prozkoumala tu fotografii podrobněji. Kabát na něm vlál, jako by se její otec scvrkl. Copak mu Američané v tom zatraceném internačním táboře nedávají jíst? Na bradě měl náznak strniště. Takový nedostatek péče o vzhled byl u něj neslýchaný. Čelo se mu lesklo, jak se při focení potil.

To ji ohromilo. Její táta se nikdy nepotil. Mnohem děsivější byl však jeho opuchlý obličej a mírně zvýrazněná víčka. Podobný otok viděla u dědečka, než mu selhalo srdce. A teď se to objevilo u táty.

Přečetla si článek pod obrázkem, zachytila některá slova – podněcování k válce, podpora zločinného režimu, zločiny proti lidskosti – ta ji jako facka probudila z dlouhého spánku. Nedokázala pochopit celý rozsah obvinění proti němu. Vykreslovali ho jako nelidskou bytost. Krutou. Surovou. Ona by jako první připustila, že ne vždy rozumí svému otci, jeho motivům, tváři, kterou ukazuje světu. Ale stejně jako ona nebyla stroj, jak si mysleli Spojenci, on nebyl zrůdou, celý žhavý sloužit nacistům, drtit v pěsti tisíce životů. Válka nebyla pro žádného z nich jednoduchá. Ve své pracovně doma s ní často mluvil o rozhodnutích, která musí dělat jako hlava rodiny a rodinného podniku. Za ta léta během řeči ošoupal opěrky svého koženého křesla. Cítila se poctěná, že je jeho důvěrnicí, že smí být svědkem jeho úzkostí a těžkého rozhodování, jeho svědomím. Toto byly jeho nanejvýš soukromé stránky, k nimž Spojenci neměli přístup. Pokud věděla, nevedl si žádný deník, nezanechal po sobě žádný záznam o své motivaci, který by mohli předložit v soudní síni. Roli hrály pouze jeho veřejná tvář a činy, a ty byly pro něj zřejmě stejně zničující jako ty Klářiny, když se jednalo o ni.

To, co svět věděl, nebyla celá pravda o žádném z nich. Celou noc ji zavalovaly vzpomínky z dětství, jako třeba když ji táta nechal sedět na svém stole, zatímco pracoval. Nakreslil jí ptáčka a smál se, když cvrlikala a poletovala mu s ptáčkem kolem hlavy.

Doktor Blum ji vzal za ruce. „Margareto…?“

„Omlouvám se, ptal ses mě na mého otce. Bohužel s ním mluvit nemůžeš. Prozatím.“

„Co dělá?“

„Řídil… malou… továrnu.“

„Margareto, musím se ti přiznat, že vím, kdo ve skutečnosti jsi.“

Proběhla kolem něho a vstrčila spojené dlaně pod vodovod. Voda chutnala po rzi, ale aspoň se s ní přestal točit pokoj. Věděla, že k tomu nakonec dojde, ale předpokládala, že to bude mnohem později, ode dneška tak za rok, dva, pět, až si jím bude jistá.

„Kdo si myslíš, že jsem?“

„Je mi líto, drahá, ale je jasné, že jsi Židovka.“

Myslela, že se přeslechla, ale byl tady a vypadal netrpělivě, jako by se velice bál, že se jí dotkl. Zvědavě se zeptala: „Jak jsi k tomu došel?“

„Něco na tobě je. Něco odlišného. Pocítil jsem to ve chvíli, kdy jsme se poznali. Když jsem jednou trefil pravdu, bylo to zřejmé. Jsi přitažlivá určitým ponurým, necudným způsobem. Jsi inteligentní a tvrdě pracuješ, pozitivní vlastnosti vzdělanějších Židů, jak všichni víme. Taky máš krásný sklon k utajování a klamání.“ Vlídným úsměvem ji povzbuzoval. „Má drahá, vím, jak je těžké přiznat pravdu. Nestyď se.“

Díval se na ni s takovou vřelostí, jenomže ona nechápala proč. Proč by si ji chtěl brát, když si o ní myslí takové věci a mylně ji považuje za Židovku? Užíralo ho svědomí? Přivedly ho k tomuto rozhodnutí fotografie z koncentračních táborů, snaha dělat věci správně na nízké úrovni? To by dokázala přijmout. Jen taktak. Jako manželka mu ještě pomůže změnit jeho ošklivé názory. Nikdy nikoho neodsuzovala pouze na základě původu a ani nechápala takové předsudky proti skupinám lidí jako celku. Spojenečtí novináři tomu samozřejmě nevěřili, ale oni ji neznali tak dobře, jak si mysleli.

Prozatím falešné předpoklady doktora Bluma neopravovala. Byly bezpečnější než pravda.

„Mluvil jsi o tom s někým?“ zeptala se.

„Zatím ne. Není to moje věc, jen tvoje. Ale budeš mi muset říct své pravé jméno.“

Z vozíku vzala kladívko, kterým si zkoušel reflexy. Nejradši by se s ním praštila do spánku, vyčistila si myšlenky od mlhy. „Prosím, neptej se mě na to.“

„Jednoho dne mi to budeš muset říct. Je to jen fér. Musíme si důvěřovat. Musíme. Ty to nevidíš? Nezáleží mi na tom, kdo jsi. Ale světu ano. Těm hrozným lidem tam venku, kteří nás budou soudit všechny.“

Ona myslela na muže, kteří budou soudit jejího otce v Norimberku, a znovu ji zaplavily ty pocity ze včerejší noci – obavy, zmatek a dokonce hněv. Neznali ho, nedokážou ho spravedlivě soudit, započítat všechno, čím skutečně byl. Vytvořili si na něj názor – a na ni taky. Článek, který četla včera večer, se také zmiňoval o Kláře. Ztracené dceři, hledané kvůli výslechu, přičemž věděla, že to je jen zdvořilý způsob, jak říct, že ji obžalují hned, jakmile ji najdou. To by znamenalo internaci, odsouzení, vězení. Na léta.

Vrátila se k doktoru Blumovi, svému drahému, pomýlenému snoubenci. Neměla by ho soudit, když je k ní upřímný. Absurdně se mýlil, ale zatím mu nemusela říkat pravdu. Ta by ho mohla odehnat, když ho nejvíc potřebovala. Mohli by začít znovu spolu. Žít nový život. Být někdo jiný.

„Chci si tě vzít,“ oznámila mu. „Na ničem jiném nezáleží.“

„To se mi opravdu ulevilo.“ Pohladil ji hřbetem ruky po tváři. „Když mi budou Spojenci dělat potíže, ty mi – má drahá choti – dosvědčíš ušlechtilé úmysly v této věci.“

Jeho ruka byla jako led. Nelíbil se jí jeho úsměv, samolibost vespod, pocit vítězství. Bylo v něm něco, čeho si dřív nevšimla. „Potíže?“

„Nedělej si starosti, má drahá. O nic nejde.“

„Nezní to jako nic. Adi, jaké potíže?“

„Jednoho dne by mohl někdo přijít a vyptávat se, to je vše. Nesprávně se mnou zacházeli v novinách –“

Sáhla na studený stolek za sebou. Četla všechny noviny, které se jí dostaly do rukou, a nikdy neviděla jeho jméno.

„Ty se nejmenuješ Blum?“

„Potřebuješ vědět jen to, že jsem jednal správně, bez ohledu na to, co by mohli vykládat někteří zlomyslní lidé.“

„Co by mohli vykládat?“

„Podrobnosti nejsou –“

„Podrobnosti jsou důležité. Pověz mi, co jsi udělal. Hned.“

Ztuhl. Sklouzla do svého starého velitelského tónu. Potlačovala ho od války. Nebylo by dobré, aby si lidé mysleli, že je žena zvyklá vydávat rozkazy a vynucovat si jejich plnění. „Drahý,“ pokračovala, „jsme k sobě upřímní, pamatuješ? Můžeš mi říct cokoliv.“

„Je to složité,“ povzdechnul si. „Když začala válka, opustil jsem svou lékařskou praxi v Brémách a začal jsem pracovat v Ravensbrücku.“

„Koncentrák. Pro ženy.“

„Tisk naši práci úplně pošpinil,“ vysvětloval. „Spojenci nepochopili, o co se lékaři snažili. Byla to sebeobrana. Jakási imunizace lidí. Pracovali jsme na ochraně zdravého lidu před chorým a korupčním vlivem přirozených nepřátel Říše. Pro záznam, vždycky jsem si myslel, že partaj příliš plýtvá energií na Židy. Opravdové nebezpečí dané prostým počtem hrozilo od Slovanů. Ale povinnost je povinnost.“

„Co přesně jsi dělal –“ zírala na prsten, na drobné odrazy jí samotné hluboko ve zlatě – „v tom táboře?“ Povrch kroužku křižovaly škrábance. Uvnitř byly iniciály. Nebyly ani její, ani jeho. Čí tedy? Chtěla věřit, že ho získal na černém trhu, ale ruce ji pálily, jako by je ponořila do kyseliny.

„Pracoval jsem s dětmi.“

„Byly nemocné?“

„Jedinec znamená méně než ochrana celku, má drahá. Když jde o všeobecné dobro, pokud je nutné sterilizovat několik jedinců…“

Zbytek nedokázala poslouchat. Nechala ho mluvit, zatímco udržovala chápavý, pozorný výraz. Hlavou jí táhla slabá vzpomínka: hubené ukrajinské děvče s kostkovaným šátkem si nalévá šálek čaje. Pohlédlo Kláře do očí s takovou vřelostí, jakou by Klára nikdy neočekávala vzhledem k tomu, kým byla, vzhledem k tomu, kým bylo to děvče. Klára zavřela oči a vzpomínky zmizely, zanechaly ji v přítomnosti s doktorem Blumem. Nebo kdo to vlastně byl.

Po lehkém polibku a konečném rozloučení ji doprovodil zpět do čekárny. Ženy tam pořád seděly se svými dětmi. Koukaly na její roztrženou punčochu s nepřátelstvím a závistí. Měla příliš málo času varovat je před tvorem, který ji držel za ruku. Mohla se jenom upřeně podívat na každou ženu, když ji míjela, a ukazovat hloubku svého znechucení, které se jí zvedalo ze žaludku přes hrdlo, až se jí usadilo, tvrdé a jasné, v očích. Než si dopnula kabát, první ženy si sbíraly klobouky a rukavice a vyháněly své děti ven ze dveří.

Kapitola dvě

Cestou domů Klára dusala uličkou mezi hrázděnými domy s ojíněnými parapety oken, za nimiž slabě zářilo žlutavé světlo. Bylo pozdní odpoledne a už byla tma. Lidé se řadili do fronty před potravinami sousedícími s penzionem, kde bydlela. Čekali mlčky, drželi prázdné kyblíky a zplihlé tašky, ženy vzadu se snažily dohlédnout na začátek fronty. Každou chvíli mohl obchodník vyjít a oznámit, že police jsou prázdné. Opodál stavěly děti z kamenů věže a přeskakovaly je. Klára se dívala, jak si hrají, viděla vyčerpání a netrpělivost jejich matek ve frontě a myslela na Bluma a jeho lékařské nástroje. Neviděla v něm žádné svědomí, žádnou lítost. A to očekával, že ho bude chápat – ze zoufalství, z lásky? Byla hloupá, slepá a málem si tu svini vzala za muže. Mimoděk si říkala, jestli není nespravedlivá, když ho posuzuje tak tvrdě, jak budou jiní soudit ji a jejího otce, ale potlačila to docela rychle. Chtělo se jí na sebe křičet, že si nevšimla, čeho je Blum schopný.

„Promiňte, slečno,“ promluvil na ni nějaký britský voják, „není vám nic?“

Couvla před ním, i když se tvářil ustaraně. Možná si všiml, že se trápí, nebo viděl její roztržené punčochy. Vypadal velmi mladě, mladší než ona, měl červený nos, jako by se právě napil. Držel napůl vykouřenou cigaretu a u nohou se mu válelo několik nedopalků. Jeho přítomnost na chodníku ji mátla. Proč stojí tak blízko jejích dveří?

Sklonila hlavu, zamumlala nějakou odpověď v němčině, okořeněné několika jednoduchými anglickými slovy. Vůbec nic jí není, díky za optání. Jen je jí strašná zima a taky má hlad. Voják si prohledal kapsy a podal jí bonbon. To ji znepokojilo a nevěděla proč, dokud si nevzpomněla na Bluma a jeho mentolky. Poděkovala mu, otevřela dveře penzionu a rychle je za sebou zavřela. Pár nenucených slov s nějakým vojákem si už nevyměnila celé měsíce, ale kdykoliv se to stalo, roztřásla se. Nemohl přece tušit, s kým se dal do řeči. Jistě to byl jen slušně vychovaný voják.

Strhla si pletenou čepici z hlavy a vyběhla po schodech. Umírala touhou se převléknout a odrhnout se namydleným kartáčem, aby byla čistá a zase sama sebou. Dokončí balení na výlet do Essenu, zamíří na stanici a počká na nástupišti, dokud nepřijede vlak.

Z jídelny se ozval ostrý, kolísavý hlas její bytné. „To jste vy, Fräulein Müllerová?“

Klára se zastavila, příliš pozdě, aby se proplížila nahoru. Silueta paní Hermannové se rýsovala ve vstupní hale s čajovou konvicí v ruce. Byla vdovou starého typu, s falešnými perlami a černou sukní zdobenou depresivní černou krajkou.

„Jste bledá jako smrt, drahoušku. Co se stalo?“

Klára se držela zábradlí. Zlost na Bluma a ještě silnější vztek na sebe samu byl vyčerpávající. Bylo to těsné, jako uskočit před autem na ulici, a chtěla o tom někomu říct. Jenomže to nešlo. Blum pořád věřil, že se za něho provdá, a kdyby své domácí pověděla byť i jen část pravdy, paní Hermannová by mu bezpochyby řekla, že jeho nastávající má postranní úmysly.

„Nic mi není, Frau Hermannová. Opravdu.“

„Ale drahoušku, vy se celá třesete. Pojďte dál a trochu se ohřejte.“

Klára se podívala na svou rukavici. Přes veškerou snahu se jí ruka nepřestávala třást. Pořád cítila, jak ji pálí ten snubní prstýnek. Nechala ho u Bluma, než bude možné ho upravit. Až na to, že neměla v úmyslu si ho vzít. Zatímco bude pryč, zváží, jak to zasnoubení potichu zrušit, aniž by k sobě přitáhla pozornost.

Čaj najednou vypadal jako skvělý nápad, chvilka na to, aby se dala dohromady, než uskuteční svůj útěk. Paní Hermannová byla klepna a slídila pro Bluma, ale podle Kláry vlastně nevěděla, co je zač. Pravděpodobně si myslela, že hraje úlohu v romantickém příběhu své nájemnice s místním doktorem, vítaná změna proti vedení místního penzionu.

„Půjdu dovnitř,“ podvolila se Klára, „na chvilku.“

V jídelně seděli ostatní nájemníci kolem stolu, jako by byli panenky, které paní Hermannová rozesadila pro čajový dýchánek. Byl to ošuntělý spolek: obchodní cestující v zaprášených černých vestách, mladé ženy se záhadným zdrojem příjmů. Pozdravili Kláru bez většího zájmu. Posadila se vedle dívky, s níž sdílela pokoj, blondýnky, která tvrdila, že je prodavačka, ale vyspávala do oběda a vycházela ven jen v noci. Byla ještě v županu.

„Zase pozdní šichta?“ zeptala se Klára.

Děvče pokrčilo rameny a ani nezvedlo oči od výtisku Die Frau z června 1946, který si ženy v penzionu půjčovaly už celé měsíce. Klára ho studovala jako návod, jak být normální ženou schopnou vykouzlit běžné jídlo z potravin na lístky nebo předělat staré hadry na něco nového a hezkého. Tyto užitečné věci se během dospívání prostě nenaučila.

„No tak, dítě, povězte nám, co vás tak vyvedlo z míry,“ pravila paní Hermannová, zatímco nalévala čaj. Přešlapovala vedle Kláry jako hladový havran. „Můžete nám to vylíčit všechno.“ Mávla rukou směrem ke stolu. „Jsme přece rodina.“

Strávníci se otočili, aby na ni viděli. Klára si ohřívala ruce na šálku čaje a myslela na svou skutečnou rodinu sedící u stolu dlouho před válkou. Zpočátku se děti chovaly, jak si matka přála, ale s každým jídlem, které sloužící přinesli na stůl, se klid Kláry a jejích bratrů rozplýval. Okopávali se pod stolem, šťouchali se lokty, hrášek se kutálel po ubruse, až se děti rozesmály a táta se svým potlačovaným úsměvem oznámil, že už to stačilo. Klára se po zbytek jídla chovala slušně, i když její bratři nikoliv. Nikdy by neudělala nic, aby ji kvůli tomu poslali od stolu.

Zasáhla ji vlna smutku. Honem se zase soustředila na ostatní hosty. Dala si práci, aby se vyhnula pozornosti, ale oni ji teď pozorovali, snad poprvé od doby, co se přistěhovala do penzionu paní Hermannové. Říkala si, že nechce, aby se o ni zajímali – bylo bezpečnější, když se o ni nestarali – ale teď jim chtěla něco povědět, přimět je, aby je aspoň trochu zajímalo, čím si s Blumem prošla, i když jim nemohla říct celou pravdu.

„Zasnoubila jsem se.“ Vlastní hlas jí zněl cize. Mluvila udýchaně a nervózně.

Paní Hermannová si přitiskla ruku na srdce. „Ach, slečno. Já to věděla. Drahoušku. Blahopřeju.“ Její rty byly na Klářině tváři jako chladné peří. Odvrátila se a pověděla stolu o Adolfu Blumovi, o dobrém, slušném doktorovi. Otevřela příborník a ke Klářinu překvapení z něj vyndala láhev šnapsu.

Klářina spolubydlící se dotkla její paže. „Doktor. Máš štěstí. Blahopřeju.“

„Ano. Ano, děkuju.“ Ten dotyk ji překvapil, nejradši by vstala a se všemi si potřásla rukou nebo je objala, jako by to byla zvláštní příležitost a spolubydlící byli její přátelé.

Dobrá nálada však splaskla. Klára si pohrávala s ubrouskem, zatímco paní Hermannová obcházela stůl, nalévala šnaps a celou dobu vykládala, jak krásná věc je manželství, zejména v těchto těžkých dobách. Bylo to znamení obnovy. Vítězství slušnosti nad temnou minulostí.

„Na nový začátek,“ prohlásila paní Hermannová a zvedla skleničku.

Klára se nuceně usmála. „Na nový začátek.“

Spolubydlící si přiťukli, napili se a začali mluvit o jiných věcech. Klára se nepřipojila. Několik minut na ošetřovně si myslela, že začne nový život s Blumem. Ovšem to teď nepřicházelo v úvahu. Ani ho netoužila ještě někdy potkat. I kdyby akceptoval, že si ho Klára nechce vzít, nemusel by se cítit v bezpečí, když teď znala jeho tajemství. Ze všeho nejméně potřebovala dalšího eventuálního nepřítele. Nejmoudřejší bude opustit Hamelin natrvalo.

Ovšem co si počne pak? Jak bude žít? A kde? Otec byl v internačním táboře. Matka tu pro ni nikdy nebyla, když potřebovala oporu. Její bratři byli pryč. Max byl… kdesi, možná pořád v Essenu, ale ona ho nechtěla ani vidět, dopřávala si hněv a znechucení, které cítila při pouhém pomyšlení na toho člověka. Stísněně pomyslela na vojáka tam venku, tvrdou realitu skrývání se, jak odměřená musela být vůči všem, koho tu znala, lži, které jim napovídala, jak pečlivě vytvářela obraz Margarety Müllerové během těch osmnácti měsíců od konce války. Takovýto život ji vysával víc, než si uvědomovala. Jak dlouho to ještě vydrží? Po zbytek života?

Teď jí to připadalo nemožné. Jedna její část to musela vědět. Nebezpečí dopisu Elise, pečlivě formulovaného, aby jen její přítelkyně poznala, kdo ho posílá, plán vrátit se do Essenu na návštěvu – to byly známky toho, jak moc toužila po domově. Procházet se ulicemi, cítit známý kouřový pach ve vzduchu, mluvit s někým, kdo ji znal a miloval její skutečné já. Bude muset být pořád velmi opatrná. Ale určitě ji teď už nikdo nepozná. Uhladila si sukni přes stehna, mnohem hubenější, než bývala. Obličej se jí změnil, říkala si, hladem a napětím života v nedostatku a nouzi. Vrátí se domů, ano, a slibovala si, že návštěva bude krátká. Uchýlí se k Elise, která jí pomůže se rozhodnout, kam jít dál.

Dopila čaj, vstrčila si do pusy kousek chleba a vstala. Elisa ji po tom všem, čím si spolu prošly, nevyhodí. Jenže ten dopis bez odpovědi jí pořád dělal starosti. Najednou měla naléhavý pocit, že se musí do Essenu dostat ještě dnes večer, bez ohledu na to, jak pozdě.

„Kam jdete, drahoušku?“ zeptala se paní Hermannová.

„Ach, zapomněla jsem vám to říct, odjíždím na několik dní.“

„Kam?“

„Vrátím se v neděli.“ Otočila se, ale paní Hermannová ji chytila za loket a vedla zpátky ke stolu.

„Počkejte chvilku, drahoušku. Nemusíte před námi utíkat. Mám něco speciálního pro budoucí nevěstu.“

„To je milé, ale já si opravdu musím sbalit na vlak –“

Jenomže bytná ji zatlačila do židle a spěchala do kuchyně, kde cosi zamumlala své vnučce, podsadité dívce, která vrhla ustaraný pohled do jídelny a zmizela. Ten pohled. V jaké záležitosti vyslala paní Hermannová to děvče v takovém spěchu? Bouchly kuchyňské dveře a paní Hermannová vklouzla zpátky do jídelny. S velkým uspokojením zamávala balíčkem playersek a každému z hostů nabídla cigaretu. „Vykouřit,“ upozorňovala je, „ne křečkovat. Oslavujeme šťastnou budoucnost Fräulein Müllerové.“

Klára nekouřila. Paní Hermannová to věděla, nicméně zapálila Kláře cigaretu jako první, s divným pohledem – vychytralým, vítězoslavným? – v očích.

Klára neklidně popotahovala z cigarety, až zůstal jen nedopalek, který mohla odložit bez urážky. Britské cigarety se prodávaly za čtyři marky kus, takže dárek paní Hermannové byl opravdu velkorysý. Příliš velkorysý – jako by měla spoustu dalších. Kde k nim vlastně přišla? A k láhvi šnapsu? Na černém trhu? Od spojeneckých vojáků? Penzion neměl nic, co by ti vojáci chtěli koupit, a paní Hermannová byla příliš upjatá, aby prodávala své tělo. Klára by ráda věděla, co jiného mohla paní Hermannová nabídnout za britské laskavosti.

Klára se omluvila a vyběhla po schodech. V pokoji se rychle opláchla v umyvadle a pak si navlékla tolik vrstev oblečení, kolik na sebe dostala. Čím více si toho obleče, tím méně toho bude muset nést. Odtáhla svou postel od zdi a odloupla papírovou tapetu, čímž obnažila díru, kterou objevila krátce poté, co se nastěhovala. Uvnitř měla naskládané konzervy, které si schovávala na cestu do Essenu. Když si je vyskládala do ruksaku, sáhla hlouběji do díry a šátrala po chladné, uvolněné maltě, přičemž se snažila nemyslet na pavouky. Konečně nahmátla obálku. Otevřela ji a ze všeho nejdřív vyndala prsten. Mnohem dražší než ten Blumův, byl to jednokarátový diamant zasazený ve zlatém kroužku, který občas leštila, když pocítila stesk po domově. Klářin dědeček ho dovezl babičce u příležitosti audience u císaře Viléma II. v Berlíně. Císaři Kláru nikdy nezajímali, ale měla ráda babičku Sophii, která začala v šedesáti hrát tenis a jednou, když prohrála, se pokusila zlomit raketu přes koleno. Sophie jí dala všechno to, co jí matka neposkytla: teplé tělo, o něž se mohla opřít, ochrannou ruku, když došlo k potyčkám s bratry, upřímnou radu, když si dělala starosti kvůli tomu, že jí rostou příliš rychle chodidla nebo že jí v podpaždí vyrážejí chlupy. Klára si prsten navlékla. Padl dokonale.

Jedinou další věcí v obálce byla fotografie. Její rodina v zimní zahradě ve Falkenhorstu, její domov z dětství. Pohled na ni vzbudil nával lásky a smutku. Pocházela z konce roku 1940, bylo to naposledy, kdy se fotografovali všichni dohromady, rodiče, bratři a ona. Babička Sophie tvořila střed, sedící zpříma v kolečkovém křesle, bez poskvrnky a křehká. Táta stál za ní, svou milovanou matkou, ruce na opěradle jejího křesla. Válka ještě nezpůsobila, že zestárl. Obličej měl úzký, s ostře řezanými rysy a hustou, světlou, lesklou kštici. Ale i teď, po tolika letech, rozeznávala Klára v jeho obličeji náznak strachu. Měl pro rodinu zprávu, ale nechal si ji pro sebe, dokud neodešel fotograf.

Anna, Klářina matka, už to věděla. Na fotografii stála po tátově pravici, krásnou tvář ztrhanou a plnou úzkosti. To bylo tak obvyklé, zejména když byly přítomné fotoaparáty, že se Klára otáčela, aby na ni viděla, což fotografa přivádělo k šílenství. Na výsledné fotce byla napůl obrácená k tátovi a jednou rukou pevně svírala područku kolečkového křesla. Kláře bylo čtyřiadvacet, měla rozcuchané vlasy a oblékla si sukni s pestrým vzorem, kterou jí ušila Elisa, protože barvy je obě rozveselily.

Když je fotograf opustil, drahoušek Friedrich vběhl dovnitř ve své uniformě Luftwafffe, nalil všem nápoje, babičce Sophii samozřejmě jako první, pak tátovi, matce, starším bratrům, Heinrichovi v obleku a Ottovi v uniformě. Naposledy sobě jako nejmladšímu synovi. Pak teprve donesl koňak Kláře, benjamínkovi rodiny. Zvedl na ni obočí. Co se děje? Pokrčila rameny a potěšilo ji, když se posadil vedle ní na divan.

Táta přivolal zdravotní sestru, aby babičku vyvezla ven, a Sophie řekla: „To, že umírám, neznamená, že jsem slepá, Theo. Co tě trápí?“

Pohrával si se svou sklenicí, druhou ruku v kapse sevřenou v pěst. Tvář měl nezvykle bledou. Klára doufala, že to je vlivem denního světla, jak chladná, bíla obloha pronikala skleněnými stěnami. „Všichni jistě víte, že udržuju spojení s Fritzem Thyssenem ve Francii,“ pravil.

Thyssen byl kamarád, katolický průmyslník, kterého táta znal celý život. Po létech podporování Hitlera začal Thyssen otevřeně protestovat proti válce. Hitler podle něj vedl Německo do záhuby. Klára s ním souhlasila, a jakkoliv se jí nikdy nelíbily Thyssenovy předešlé politické názory, překvapilo ji, když byly jeho společnosti zkonfiskovány a jeho rodina donucena k exilu do vichistické Francie tou samou stranou, kterou kdysi podporoval. Podle nejnovějších zpráv požadovalo Německo jeho vydání.

„Právě jsem se dověděl,“ pokračoval otec, „že Fritz a jeho žena byli předání gestapu a převezeni zpět do Německa.“

Těžké ticho v pokoji donutilo Kláru opřít se o Friedricha, který jí položil ruku kolem ramen. Obvykle viděl situaci z té lepší stránky, ale i on se tvářil zasmušile.

„Kde jsou teď?“ zeptala se babička.

„Zřejmě je umístili do jakéhosi…“ táta se znovu napil a zamumlal do sklenice „… sanatoria.“

Všudypřítomný průvan se proháněl palmami, které měla ráda její matka, a také keři se širokými listy a popínavkami, které pokvetou v létě.

„Uděláme pro ně, co budeme moci,“ dodal táta.

Anna mu položila ruku na paži a vrhla na něj varovný pohled, ale on si jí nevšímal. „Válka jde dobře. Neměla by trvat už moc dlouho. Pokud potrvá, budeme pokračovat ve službě vlasti, a to je všechno.“

Díval se na Kláru a ona vydržela jeho pohled tak dlouho jak mohla, ale pak sklopila oči, vždycky povolila jako první a kvůli tomu se na sebe zlobila. V minulosti mu říkala, jak moc nemá Thyssena ráda, protože podporoval nacisty, když to vyhovovalo jeho politické agendě. Jenomže pak se vymezil vůči válce, a teď už nebylo tak snadné malovat ho tak černě jako kdysi. Dokud byl jedním z „nich“, mohla namalovat jasnou čáru oddělující lidi jako on od svého otce, který v nacismus vlastně nevěřil. Ona tedy rozhodně nevěřila; nemohla snést, jak se Říše snaží kontrolovat, jak lidé žijí, pracují a myslí, nebo nenávist a násilí její ideologie. Táta si myslel totéž, ale považoval se za pragmatika. „Zacpi si nos, otevři peněženku a podej si s nimi ruce.“ To byla jeho metoda, jak vycházet s režimem. Štvalo ji, když mluvil na partajních shromážděních nebo klábosil s Hitlerem a Mussolinim, když před válkou navštívili Essen, ale chápala, proč to dělá, přinejmenším z jeho hlediska. Ve své pracovně před ní připustil, jak pohrdá některými věcmi, co musí dělat, aby udržel vládu v klidu. Trochu divadýlko z jeho strany, ale nezbytné pro ochranu dolů a továren, jí a jejích bratrů, matky a taky babičky a rodinné pověsti. Jeho hlavní povinnost spočívala v ochraně dědictví pro příští generaci. Když to říkal, položil svou ruku na její, a byl to elektrický šok, jako by tuto povinnost převáděl na ni.

Jeho divadýlko bylo za daných okolností přijatelnou taktikou přežití, i když náznak zbabělosti zanechával v Klářiných ústech pachuť. Přinejmenším to bylo lepší, než být stoupenec nacismu, podlézat malým lidem v uniformách, mít posvátnou hrůzu z Führera, dychtit po tom padnout pro nějakou pokřivenou představu slávy. V soukromí byla dost odvážná, aby otci řekla, že silná a spravedlivá společnost má svobodný tisk a nemá politické vězně. Souhlasil s ní mávnutím rukou. „Jenže toto je svět, ve kterém žijeme.“ Poklepal na područku křesla. „Tento svět, tady a teď. Stejně je to jenom dočasné. Když jsi byla malá, byl císař ještě naživu. Už je pryč. Výmarská republika se objevila a už je taky pryč. Teď jsou tady nacisti. Za pár let budou pryč. Nevěř v tuhle nebo onu společnost. Věř jediné věci, která trvá.“

Rodina, samozřejmě. Byla to dobrá rodina ve dnech, kdy se dokázala vyhnout matce, a věděla, že ji chrání před bouřemi otřásajícími Německem celý její život. Existoval ale bod, kdy by otec řekl nebo udělal něco, čemu opravdu věří bez ohledu na riziko? Měla by ona? Thyssen otevřeně promluvil a nyní sklízel následky nesouhlasu, a ona teď už věděla, že žádná rodina není skutečně v bezpečí. Všichni to věděli.

Toužila probrat to s tátou podrobněji, ale poslední dobou ho to téma rozčilovalo. Dal jasně na srozuměnou, že o Thyssenovy názory tady vůbec nejde. Šlo o důsledky nesouhlasu. Exil, konfiskace, vězení. Zkáza. Táta by nedopustil, aby se to stalo jejich rodině. Je to jasné?

Ve svém pokoji v podkroví vložila rodinnou fotografii do kamen na dřevo. Pak přidala obrázek z časopisu s tátou v internačním táboře. Škrtla sirkou a oboje zapálila. Kdyby žili její bratři, byl by její život zcela odlišný. Kdyby odešla do exilu. Kdyby nebyla válka. Kdyby, kdyby, kdyby. Jako její otec, i ona hrála celá léta divadýlko, aby chránila rodinu, a přesto přišli o všechno. Viděl tu ironii stejně jako ona?

Přiložila sirku k papíru a dívala se, jak plamen pojídá její rodinu i ji.

Na nástupišti železniční stanice čekala Klára s davem posedávajícím na kufrech a taškách asi hodinu, než měl vlak přijet a nepřijel. Potom další hodinu, kdy, stejně jako mnoho dalších, vstala a začala se procházet, aby se udržela v teple, přičemž všichni manévrovali co nejblíž ke kolejím. Čím blíže se dostane, tím bude mít lepší šanci, že si ve vagonu sedne. Pokud tedy vlak vůbec přijede.

Když konečně dorazil, lidé od Říšské železnice pískali a strkali lidi na nástupišti zpátky, dokud nevystoupili cestující. Další zapískání a lidé se hrnuli dopředu. Klára rozdávala kopance a rány pěstí, až se dostala na sedadlo u okna, nějakým zázrakem zaskleného, což ale teď, když byla tma, nebylo k ničemu. Lidi se nacpali do zbytku vozu, přitlačili ji na stěnu, přišpendlili stehno, zablokovali kolena, pošlapali nohy. Cestující svírali v náručí kufry, pytle a ruksaky jako byl ten její, až na to, že ty jejich vypadaly prázdné. Odhadovala, že jedou na venkov vyžebrat si zapomenutou bramboru nebo jedlý stonek. Měli prázdný pohled hladovějících a byli cítit špínou. Zničehonic jí bylo na zvracení. Přitiskla si kapesník na nos a ústa a vzpomněla si na transporty přijíždějící do rodinných železáren z okupovaných území za Východní frontou. Vrata nákladních vagonů se otevírala, uvolnil se koncentrovaný zápach lidí uvnitř, Rusové, možná Ukrajinci, vychrtlí, šedí, vystrašení, zírali na ni…

Vlak se konečně pohnul a ona si přetáhla šátek přes obličej a zhluboka se nadechla, její pach, ne cizí. Myslet na přítomnost, ne na minulost. Byla na cestě. Toho se měla držet. Vzrušení, síla vší té oceli, která ji vezla domů. Zkusila si představit, jaké to bude, které ulice jsou očištěné od trosek, které budovy jsou zachráněné, které spadly. Zajímalo ji, jestli na Huyssenallee zůstal stát aspoň jeden kaštan, a pokud ano, jestli ještě někdy vyžene listy. Myslela na svůj rodný dům, jestli přežil. A taky železárny, i když viděla letecké fotografie v jednom spojeneckém časopise. Kilometry ničení, stejná spoušť jako ta, před níž prchala na konci války.

Její nálada opět potemněla a ona se snažila začít myslet na něco, co by ji víc uklidňovalo. Elisa otevírající dveře, ne rozzlobená, ne obviňující, že ji opustila, jen výkřik překvapení a radosti. Zatáhne Kláru do domu se znovu a znovu opakovaným výkřikem: „Bože! Bože na nebesích,“ i když v nic takového nevěřila. Přijdou dlouhá, dojemná objetí. Možná i slzy. Čas, kdy byly od sebe, nebude hrát roli. Znaly se už tak dlouho.

Poprvé se potkaly před patnácti léty v kavárně s výhledem na Rúr. Když se Klára opřela o zábradlí na terase a zahleděla až dolů na vodu, rozprostíraly se kolem kopce. Byl teplý jarní den, ale vál silný vítr a plácal bílými ubrusy. Lidé si drželi klobouky a někteří zašli dovnitř. Pro ni to nepřicházelo v úvahu kvůli čerstvému vzduchu – ve měste už bylo tak málo míst, kde byl vzduch tak příjemný – a protože jí matka nařídila, že má zůstat s Elisou, dívkou z kanceláře.

Elisa měla bílý klobouk a lokny násilím stažené na šíji do nemoderního drdolu. Rukama v bílých rukavicích si pohrávala s nádobím. Kostým měla v tlumeně bílém odstínu. Kousala si spodní ret a neklidně se rozhlížela, čímž Kláře nějak připomínala králíka. Tady ji Klára viděla poprvé, přinejmenším si jí poprvé všimla. Anna řekla, že Elise je sedmnáct a pracuje na právním oddělení v železárnách. Chudák děvče potřebovalo kamarádku a Klára také. Anna se nezmínila, proč považuje děvče z kanceláře za vhodnou společnici pro svou dceru, a Klára předpokládala, že to je trest za nějaké její vlastní uklouznutí, za trable ve škole nebo za to, že chodila po zahradě bosky jako divoch, jak by řekla Anna. „Stává se z tebe obyčejná holka, drahoušku,“ řekla jí Anna nedávno. A tady byla Elisa, obyčejná holka, aby tak matka Kláře ukázala, co jí hrozí.

Celá situace byla podivná, ale Klára byla zvyklá na snahy své matky o manipulaci. Lidé měli pro Annu pochopení, protože byla Angličanka a bohatá a nesnášela blbce. Třpytila se v šedém hedvábí u stolu opodál, předstírala, že čte noviny a nějak – Klára nikdy nepochopila, jak to dělá – mrzutě přivřenými víčky sledovala všechno, co se dělo kolem. Anna se podívala přímo na Kláru u zábradlí, a tu zamrazilo v zádech. Vrátila se a posadila se naproti Elise, nevěděla však, o čem se s tou dívkou, celou v bílém, má bavit. Vypadala hezky. Možná to bylo těmi pihami.

„Taky si myslím, že je to hrozné,“ prohodila Elisa tiše, její slova odnášel vítr do kopců.

„A co jako?“

„Nutit tě chodit sem. A mě. Je to ponižující.“

Klára si pohrávala s ubrouskem. Hledala téma konverzace. „No, co dělá tvůj otec?“ To prozrazovalo polovinu toho, co člověk potřeboval o druhém vědět.

„Zemřel před několika lety,“ odpověděla Elisa s úlevou, což Klára vůbec nechápala.

Číšnice přinesla kávu a zákusek. Elisa trochu upila a se syknutím se odtáhla. Pak zkusila zákusek, stáhla vidličkou trochu šlehačky a slízla ji jako kočka. Podržela ji v ústech a Klára viděla, jak kolem pih bledne.

„Něco není v pořádku?“

„Jen… mám žaludek jako na vodě.“

„Budeš zvracet.“ Klára vstala, hledala další ubrousky. Co má dělat s tou křehkou holkou, co neudrží v žaludku ani trochu kávy a kousek dortu se šlehačkou? „Omdlíš?“

Elise se v očích objevila ocel. „Já neomdlívám.“

„No, vypadáš, jako by ses chystala. Proč jsi přišla, když ti není dobře?“

„Měla by sis sednout. Tvá matka se dívá.“

Klára klesla zpět na židli. „Mám u sebe aspirin. Pomůže ti?“

Elisa se zakuckala a Klára se lekla, že nakonec přece jen začne zvracet. Ale pak Elisa vyprskla smíchy, a to tak hlasitě, že se lidé u okolních stolů otáčeli a zírali. „Ne, aspirin nepomůže.“

„Je to nakažlivé?“

„Ne. Ale jednoho dne to stejně chytneš.“ Veselí z Elisina obličeje vyprchalo. „Prosím, neříkej své matce, čemu jsme se smály… řekni jí, že to byl film.“

Strach v Elisině tváři Kláru zaujal. Zapomněla na otázku nemoci, přitáhla si židli blíž a tiše se zeptala: „Proč ti má matka řekla, aby ses se mnou setkala? Mně tvrdila, že potřebuješ přítelkyni.“

„Myslím, že potřebuju.“ Elisa rozevřela rty a Kláru zabrněly paže. Elisa se chystala sdělit jí něco důležitého. Nějaké tajemství.

Ale pak se terasou prohnal závan větru, zatřásl stoly a zadrnčel porcelánem. Kláru švihl do obličeje cíp ubrusu. Když ho odháněla, opustil klobouk její vlasy. S výkřikem za ním vyběhla na okraj terasy a vyskočila, aby se po něm natáhla, protože její matka by byla bez sebe, kdyby dobrý klobouk sletěl do řeky. Její nohy se ocitly ve vzduchu, balancovala na zábradlí. Pak ucítila, jak ji objímají něčí ruce. Elisa jí táhla zpět, světle hnědé lokny jí poletovaly kolem obličeje.

„Zachránila jsem ti život.“

„Ale ne můj klobouk.“ Plaše se na sebe usmály. Ve skvrnkách Elisiných světle modrých duhovek byl pevně usazený strach. Když to Klára viděla, chtěla ji chránit, i když nevěděla proč nebo před čím.

Vrátily se ke stolu. Elisa se pohybovala prkenně, jako by ji bolely klouby. Nemotorně se spustila na židli a s povzdechem přitiskla ruku na břicho. Kláru bolel žaludek soucitem a podívala se Elise do očí.

Ani jedna neřekla nic o dítěti. Až za několik měsíců, když to Elisa už nemohla dál tajit. Tehdy už trávily většinu času společně, podle toho, kdy se Kláře dařilo utrhnout. Polehávaly na osuškách v parku, házely pohledy po chlapcích v kině nebo si povídaly při procházce ve stínu pod stromy. Klára si nikdy v životě takhle nepovídala. O módě, politice, poezii, aeronautice, koťatech. Bylo to, jako by ji Elisa odzátkovala a ven vybublaly nejrůznější nápady. Během roku se Elise svěřila se všemi svými nejhlubšími, nejtemnějšími tajemstvími. Jako když se vylekala s Maxem. Tehdy plakala v koupelně u Elisy, protože se jí opozdila perioda. Elisa si tímto už prošla, stejným zmatkem a panikou, Klára byla vděčná, že má přítelkyni, která ví, jak se cítí, a nesoudí ji. Když se ukázalo, že jde o planý poplach, Elisa jí poskytla několik ohmataných brožur, které vysvětlovaly, jak v budoucnu předcházet podobným případům. Nikdo jiný by to pro Kláru nikdy neudělal. Elisa byla sestrou, jakou si vždycky přála, a jestli její matka litovala, že ji seznámila s tímto takzvaným obyčejným člověkem, tím hůř.

Ve vlaku si chtěla Klára protáhnout ztuhlé nohy, ale v přecpaném vagonu nebylo místo. Za oknem nebylo nic než černota a bylo těžké odhadnout, kolik toho vlak ujel. Podle toho, jak ji bolel zadek, seděla na tvrdé lavici nejméně hodinu, možná déle. Žena naproti začala při světle své baterky nahlas číst Goetheho Fausta. Mumlala verše, jediný hlas na pozadí rachotu a skřípání vlaku.

„Prouděním života, vichrem dění

vzhůru a dolů sem a tam

vám –“

Brzdy náhle zaskřípaly o koleje a Kláru to zvedlo ze sedadla. Všichni přeletěli dopředu setrvačností, jak vlak zpomalil, až zastavil.

Cestující vstávali, sbírali si zavazadla a věci poházené po podlaze. Čtenářka oprášila svého Goetha. Lidé si šeptali, že se možná jedná o havárii kotle nebo že došlo uhlí. Mohli tady trčet celé hodiny. Aby si uklidnila nervy, uštípla si Klára kousek chleba.

Venku projela světla a pak byla pryč. Někde daleko kdosi zapískal a dál podél vlaku se s bouchnutím otevřely dveře. Klára se s ostatními otočila a podívala se na konec vozu. Nějaký člověk nastoupil, osvětlený září zvenku. Silueta odhalovala uniformu, která ji pronásledovala jako noční můra od konce války.

„Prosím, zůstaňte v klidu, toto je běžná prohlídka,“ řekl muž německy s těžkým anglickým přízvukem. Chleba se Kláře vzpříčil v hrdle.

Vojáci se shromažďovali za ním, jejich světla skákala po cestujících. Tu a tam zkontrolovali někomu papíry. Jen ženám.

Klára si přitiskla konce šátku na ústa. Nemohli hledat ji. Ale i kdyby náhodou ano, byla pořád v bezpečí. Budou hledat platinovou blondýnu s bujnými křivkami a hrdou tváří. Její staré jméno bylo všeobecně známé, její stará tvář. Netroufla by si vracet se do Essenu, kdyby pochybovala, co rok a půl porážek udělal s jejím tělem.

„Fräulein?“ Voják se zrzavým knírkem a studenýma očima posazenýma hluboko v lebce. Vypadal trochu jako ten voják, který s ní mluvil před jejím penzionem. Byla tehdy příliš rozčilená kvůli Blumovi, aby si ho lépe prohlédla, a nepoznala, jestli si tu podobnost náhodou jen nevymyslela.

Ve spáncích jí bušilo. „Ano, pane?“

„Vaše papíry, prosím.“

Svírala průkaz v dlani. Byla Margareta Müllerová. Jak by bez průkazu kdokoliv poznal, kdo je?

„Fräulein.“

Nechala ho, aby si doklad prohlédl, ve světle jeho baterky se jí před ústy srážel dech. „Něco je v nepořádku?“ zeptala se, tak tiše, až se zdálo, že ji neslyšel.

Sáhl po jejím lokti. „Pojďte se mnou.“

„Ale proč?“

Ostatní cestující se od Kláry odtahovali, když ji zvedal. Zakopávala o nohy a zavazadla v uličce, než vyklopýtala ven do studené noci. Voják ji vedl přes pás uschlé trávy na cestu, kde bylo zaparkováno několik armádních vozidel.

„To je nějaký omyl,“ řekla a otočila se k vlaku.

Další vojáci jí zahradili cestu a donutili Kláru jít dál. V záři reflektorů aut se objevil skládací stůl. Vedle něho stál britský důstojník.

Byl velmi klidný, ruce měl v kapsách. Věděla, že se jedná o důstojníka, protože nešel k ní; ji naopak vojáci donutili doklopýtat na prašnou silnici k němu. Řekl něco německy, což přes hluk motorů běžících na volnoběh nezaslechla. Zopakoval to.

„Dívejte se na mě, prosím.“

„Pane?“ Snažila se zklidnit svůj hlas. „Došlo tady k záměně.“

Zvedl její bradu, mírným tlakem, který téměř necítila. Otáčel její tvář ke světlu z jedné i z druhé strany. V záři reflektorů dokázala rozeznat jen křivku rtů a přesný tvar jeho knírku.

„Změnila jste se,“ pronesl s nádechem lítosti. „Až na tohle… “ jemně objel její oči palcem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dědictví války.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.