Nepřátelé státu - přátelé svobody

Josef Tětek

Za podporu při vydávání knihy děkujeme společnostem Nethemba a Blockchain Legal.

První vydání.

Vydal Liberální institut

libinst.cz

Výhradní distributor Grada Publishing, a.s.

Praha 7, U Průhonu 22, PSČ 170 00

grada.cz

Autoři Josef Tětek, Martin Pánek (pomocný autor, zejm. kap. 2, 3 a 5)

Jazyková a odborná korektura Martin Pánek

Obálka Iva Nitkulinec

Grafická úprava a sazba Iva Nitkulinec

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

Na vydání knihy dále spolupracovali Marie Marsová, Pavel Mises a Jakub Skala

ISBN 978-80-86389-68-4

O AUTOROVI

Josef Tětek vystudoval na Národohospodářské fakultě VŠE, kde se pod vedením prof. Josefa Šímy věnoval rakouské ekonomické škole a soukromému poskytování veřejných statků. V roce 2010 pomáhal založit Ludwig von Mises Institut CZ & SK, think-tank zaměřený na vzdělávání veřejnosti v oblasti ekonomie a politické filosofie liberalismu. V rámci tohoto institutu Josef přeložil knihu Nakloněni svobodě a spolupracoval na publikaci klasických děl od Murrayho Rothbarda, Frédérica Bastiata, Ludwiga von Misese a dalších. Roku 2018 došlo k fúzi Mises Institutu a Liberálního institutu, se kterým spolupracuje Josef dodnes.

Josef se dlouhodobě zabývá analýzou státních zásahů z hlediska ekonomie i politické filosofie. Hlavní zájmovou oblastí se v posledních letech stávají státní peníze a jejich nestátní alternativa v podobě bitcoinu. Na toto téma vydal v roce 2020 knihu Bitcoin: Odluka peněz od státu, která je dostupná ke stažení na stránce Odlukapenez.cz.

Josefovy články vycházejí ve Finmagu (online i tištěná verze), na

Alza.cz, na BTCtip.cz, v časopise Trade-off, v angličtině pak na Hacker Noon a Medium. Je spoluautorem podcastu Kryptokec.

Josef spolupracuje s vývojářskou firmou TopMonks v roli analytika a konzultanta se zaměřením na bitcoin a projekty decentralizace.

Mezi Josefovy nejoblíbenější autory patří – kromě Nepřátel státu v této knize – filosof Nassim Nicholas Taleb a sci-fi spisovatel Isaac Asimov.

Josefa můžete sledovat na Twitteru pod @SatsJoseph.

ÚVOD

Držíte v rukou knihu, která vznikla vesměs na základě náhody a potřeby autora vydělat si sem tam nějakou tu korunu. Seriál Nepřátelé státu, který tvoří základ této knihy, vycházel od léta roku 2016 v magazínu Finmag. Prvotním impulsem k psaní seriálu byla debata s editorem (zdravím Gabriela Plesku!) o tom, že by se dlouhodobý seriál do magazínu Finmag hodil. Trvalou motivací pak byla zčásti chuť dozvědět se více o životě a díle velikánů, a zčásti přispět do rodinného rozpočtu.

Může to znít obyčejně; motivací k napsání knihy nebyla snaha o renesanci liberálního myšlení, ani patetický poukaz na skutečnost, že vše, co lze na dnešní společnosti kritizovat, vyřkl již Bastiat či Spencer před více než sto lety. Spousta zajímavých děl vznikla nicméně právě v příhodné kombinaci materiální nouze a zápalu pro věc. Kupříkladu u Hayeka to byla v prvé řadě nutnost vydělat si na živobytí, která jej celý život hnala kupředu a z jedné univerzity na druhou. A popravdě až na pár výjimek pro všechny přátele svobody v této knize byly myšlenky svobody nejen intelektuální vášní, ale i plnohodnotnou profesí. Od Thomase Paina až po Ludwiga von Misese – pro většinu zde popsaných velikánů se svoboda stala životním posláním, kterému se vše v jejich životě muselo podřídit. A při čtení jejich životních příběhů naplňuje čtenáře pocit zadostiučinění, protože životy zde uvedených přátel svobody byly zpravidla velmi ctnostné a naplno prožité.

Věřím, že z vesměs všední motivace nakonec vzešel text, který stojí za to mít v knihovně a vracet se k němu. Ambicí knihy je přimět čtenáře přečíst si některá z původních děl jmenovaných autorů; radikální argumentace Lysandera Spoonera či plamenné projevy Fredericka Douglasse neztrácejí ani po více než sto padesáti letech nic na své kráse a inspirativnosti.

Přeji příjemnou intelektuální výpravu; nezažehne-li v čtenáři rovnou nepřátelství vůči státu, pak věřím, že zažehne alespoň přátelství se svobodou.

Poděkování za realizaci této knihy patří redakci tištěného Finmagu (Gabriel, Ondřej, Michal), spolupracovníkům z Liberálního institutu (Martin, Jakub, Marie), a také mé rodině (Aleně, Kamile a Karině, která se neustále ptala, kdy už kniha konečně vyjde).

Josef Tětek

Praha, květen 2020

Thomas Paine

Skromný revolucionář

Přesně před dvěma sty čtyřiceti lety došlo k jedné z největších událostí novodobé historie – k prohlášení nezávislosti amerických kolonií na britském impériu. Na úspěchu americké revoluce se paradoxně z velké části podílel rozený Angličan – Thomas Paine.

Narodil se v roce 1737 v anglickém Thetfordu. Dlouho nic nenasvědčovalo tomu, že by se měl něčím zapsat do historie. Školu navštěvoval do svých dvanácti let a nikdy se nenaučil latinu, tehdejší jazyk inteligence. Po otci byl vyučeným výrobcem dámských korzetů, touto profesí však opovrhoval a nikdy se jí pořádně nevěnoval. V devatenácti letech se na krátkou dobu stal korzárem – pirátem s oficiálním povolením plenit lodě znepřátelených zemí. Tuto životní epizodu přečkal bez úhony a přišel si na slušných 30 liber šterlinků, víc než by si jako výrobce korzetů vydělal za rok. Peníze využil k rozšíření svého vzdělání, ale brzy si už musel zase najít stálé zaměstnání.

CESTA DO AMERIKY

Během následujících let pracoval jako řemeslník, učitel a výběrčí daní. Dvakrát se oženil; první žena zemřela při porodu, druhá ho opustila kvůli nuzné finanční situaci. V roce 1774 se seznámil s Benjaminem Franklinem, který v Londýně hájil zájmy kolonií. Na Franklina prý zapůsobil bystrou myslí a zájmem o politiku. Netrvalo dlouho a Paine se rozhodl emigrovat do Ameriky, s Franklinovým doporučujícím dopisem v kapse.

Cesta do Nového světa tehdy byla zdlouhavé a nebezpečné dobrodružství. Painova plavba trvala víc než měsíc, na lodi se šířil tyfus a několik pasažérů zemřelo. Onemocněl nakonec i Paine, který byl po zakotvení ve Filadelfii v tak bídném stavu, že ani nemohl po svých vystoupit z lodi. Nebýt Franklinova dopisu, patrně by brzy zemřel.

Ameriku přijal okamžitě za svůj nový domov: bez otálení se stal pensylvánským občanem a začal pracovat pro Pennsylvania Magazine. V lednu 1775 píše své první články, ze kterých je patrná náklonnost k nové domovině i motiv budoucího psaní – „naše štěstí bude vždycky záviset jen na nás,“ apeluje na spoluobčany. S velkou horlivostí psal různorodé texty od kritiky otrokářství a džentlmenských duelů přes zamyšlení nad podstatou manželského štěstí až po básně. Současně prohluboval svou myšlenku americké emancipace od britské nadvlády a otevřeně psal o nutnosti podstoupit defenzivní válku, pokud bude americká svoboda nadále potlačována.

DOBA ROZUMU

V lednu 1776 vydává Thomas Paine, zprvu anonymně, pamflet s názvem Zdravý rozum (Common Sense). Padesátistránkový spis otevřeně volal po americké nezávislosti a ustavení republiky. Zdravý rozum se šířil koloniemi rychlostí blesku. Tři měsíce po jeho vydání bylo v oběhu přes sto tisíc kopií; přečetl ho snad každý, kdo uměl číst – a ostatním byl předčítán v hostincích a na veřejnosti. Paine nabídl spoluobčanům nejen vítanou kritiku anglického krále, ale také jasně vyslovil podvědomou touhu po svobodě a samosprávě, podloženou samozřejmými argumenty:

„Existuje rozdělení lidí, pro které se nedá najít příčina ani v přírodě, ani v náboženství, rozdělení na krále a poddané. Rozdělení na muže a ženy je věcí přírody, rozdělení na dobré a zlé věcí nebes. Kde se ale na světě vzala rasa lidí tak vysoko pozvednutých nad ostatní, chápaných jako nějaký nový druh – to stojí za podrobné prozkoumání a za uvážení, zda lidstvu přinášejí štěstí, nebo bídu.“

Pamflet byl milníkem veřejného mínění kolonistů. John Adams, další z otců zakladatelů, později napsal: „Bez pera, jež napsalo Zdravý rozum, by Washington pozvedl svůj meč zbytečně.“ George Washington byl generálem revoluční Kontinentální armády, do které po vyhlášení nezávislosti Thomas Paine vstoupil. Armáda byla složena z nekvalitně vybavených dobrovolníků a po několika měsících trpěla vysokými ztrátami, četnou dezercí a nízkou morálkou.

Bylo 23. prosince 1776, pár dní před zřejmě poslední zoufalou bitvou u Trentonu, když Paine napsal na zmrzlou blánu vojenského bubnu:

„Tyto časy jsou zkouškou lidských duší. Ten, kdo je voják jen v létě a vlastenec za pěkného počasí, se v této obtížné době vyhne službě své zemi. Ale ten, kdo při ní bude stát i dnes, si zaslouží lásku a vděčnost všech mužů i žen. Tyranii, stejně jako peklo, je těžké porazit, neseme si však v sobě přesvědčení, že čím těžší je konflikt, tím slavnější je triumf. Když něco získáme příliš lacino, neceníme si toho, je to právě vzácnost, která dává věcem jejich hodnotu. Nebesa vědí, jak správně ocenit své dary, a bylo by vskutku zvláštní, kdyby tak posvátná věc jako svoboda nebyla drahá. Británie, s armádou k prosazování své tyranie, vyhlašuje, že má právo nejen danit, ale svázat nás jakýmkoli zákonem dle své libovůle. Pokud není takový svazek otroctvím, pak už se za něj nedá označit nic na světě. Taková neomezená moc může příslušet pouze Bohu.“

Šlo o první ze série motivačních textů nazvaných Americká krize (The American Crisis). George Washington nechal texty předčítat svým vojákům, u kterých se setkaly s velkým úspěchem. Po vyhrané bitvě u Trentonu opět vzrostla popularita Kontinentální armády a s ní i dobrovolnické zásobování materiálem a rekruty. Další díly Americké krize pak pomáhaly udržovat morálku až do vítězného konce války.

ZNOVU REVOLUCE

Po završení Americké revoluce dostal Paine výsluhu v podobě statku konfiskovaného Britům. Dlouho na něm ale nepobyl. Ve svých padesáti letech se totiž začal věnovat přírodním vědám. Navrhl nový typ železného mostu, a když se mu ve Spojených státech nepovedlo sehnat peníze pro výstavbu prototypu, odcestoval do Evropy. Zatímco pobýval v Londýně, v Paříži vypukla revoluce. A Paine chtěl být opět u toho.

V roce 1791 vydává v Paříži knihu Práva člověka (Rights of Man), kde vyzdvihuje principy svobody a dále podkopává legitimitu vlády člověka nad člověkem:

„Všechny velké společenské zákony jsou přirozenými zákony. Ty, které se týkají obchodu, ať ve vztahu k jednotlivcům, nebo k celým národům, jsou zákony vzájemného a recipročního zájmu. Zúčastněné strany je následují a poslouchají proto, že je to v jejich zájmu, ne proto, že jim to nařizují formální zákony vlád.“

Kniha byla úspěšná ve Francii i dalších zemích. O rok později sepsal Paine druhý díl. Vytvořil si ale mocné nepřátele v kruzích vládních elitářů ve Francii a Anglii. V Anglii byl dokonce v nepřítomnosti odsouzen pro buřičství a jeho knihy tu byly zakázány. Ve Francii se mu sice nejprve dostávalo širokého uznání – ačkoli neuměl francouzsky, byl poslancem národního konventu a dokonce jedním z devíti členů ústavního výboru – po nástupu jakobínského teroru se ale stal nepohodlným a byl uvězněn.

Za rok byl propuštěn a ani poté na Francii nezanevřel. Žil v ní až do roku 1802. Během těchto let napsal kontroverzní a opět široce čtenou knihu Věk rozumu (The Age of Reason), ve které zpopularizoval myšlenky deismu – osvícenského přístupu k náboženství, které odmítalo církevní moc a popíralo existenci zázraků. Paine zde odsoudil Bibli coby knihu lží, podlosti a rouhání.

Napoleonův nástup k moci ale nakonec přiměl Paina k návratu do Spojených států – francouzská revoluce byla ztracena. Doma ho velké přivítání nečekalo; během uplynulých let se v Novém světě začala prosazovat Federalistická strana v čele s Alexandrem Hamiltonem, ministrem financí prezidenta Washingtona. Paine oba vlivné politiky označil za zrádce usilující o centralizaci moci do vlastních rukou. Tato kritika společně s knihou Věk rozumu učinila z Paina nežádoucí osobu. Poslední léta života trávil v ústraní psaním kritických článků na adresu soudobých politiků.

ODKAZ ŽIJE DÁL

Thomas Paine zemřel 8. června 1809. Na jeho pohřbu bylo jen šest lidí. Parte, které vyšlo v několika tehdejších denících, končilo slovy: „… žil dlouho, učinil trochu dobrého, a hodně špatného.“ Už tehdy ale bylo jasné, že to není pravda. Paine během svého života dosáhl bezprecedentní popularizace osvícenských myšlenek, jako jsou přirozená práva všech lidí na život a svobodu, odluka státu a církve, rušení otroctví. Dal světu jednu z nejsilnějších zbraní proti mocenské zvůli: Nezlomnou víru ve svobodu a přesvědčení, že se jedná o nejvyšší politický cíl. Položil solidní základy tradice liberálního myšlení, kterou dále rozvíjeli jeho následovníci po celém západním světě. Plamen svobody, který Thomas Paine vykřesal během Americké revoluce, už nikdy nezhasl.

„Považuji Paina za našeho největšího politického myslitele.“

– Thomas Alva Edison, vynálezce a businessman

Benjamin Franklin

Nebesům vytrhl blesky a tyranům žezlo

Benjamin Franklin byl americký polyhistor, jenž se zasloužil o rozvoj mnoha odvětví lidské činnosti. Jednou z nich byla i svoboda.

Malý Ben Franklin se narodil v Bostonu 17. ledna 1706 (dle tehdejšího kalendáře však 6. ledna 1705) otci původem z Anglie a matce, která se narodila již v Massachusetts Bay Colony do puritánské rodiny prchající z Anglie před náboženskou perzekucí. Franklinův dědeček z matčiny strany byl podle historiků rebel předurčený k tomu, aby transformoval koloniální Ameriku. Benjamin šel v jeho stopách. Franklinův otec měl s první ženou sedm dětí, po její smrti měl s druhou ženou dalších devět dětí a Benjamina, celkem měl tedy Benjamin šestnáct sourozenců.

V roce 1730 Franklin veřejně uznal existenci svého „nelegitimního“, tedy nemanželského syna Williama, který byl později posledním koloniálním guvernérem New Jersey a na rozdíl od svého otce také oddaným loajalistou k britské koruně.

FRANKLIN NOVINÁŘ

Když bylo Benovi patnáct, jeho starší bratr James založil první nezávislé noviny v amerických koloniích The New-England Courant a Ben v nich pracoval jako učeň. James mu odmítl otisknout dopis čtenáře, a proto Ben adoptoval pseudonym Silence Dogoodová, vdova ve středních letech. Dopisy paní Dogoodové byly pravidelně tisknuty a ve městě se staly populárním konverzačním tématem. Když byl James v roce 1722 uvězněn na tři týdny za otisknutí materiálu kritického vůči guvernérovi, převzal Benjamin vedení novin a nechal paní Dogoodovou citovat z anglických esejů o svobodě Cato’s Letters: „Bez svobody myšlení nemůže existovat rozum a veřejná svoboda nemůže existovat bez svobody slova.“

V sedmnácti letech utekl Franklin do Filadelfie a založil knižní klub a klubovou knihovnu, ze které se zrodila Filadelfská knihovní společnost (Library Company of Philadelphia), do které Franklin najal prvního amerického knihovníka. Společnost existuje dodnes jako nezisková knihovna a její kolekce má na půl miliónu knih a sedmdesát tisíc dalších zdrojů.

Roku 1729 převzal vedení novin The Pennsylvania Gazette, jedněch z nejvlivnějších amerických novin 18. století. I v těchto novinách publikoval Franklin svoje názory, kterými si získal velký respekt mezi veřejností. Podepisoval se „B. Franklin, tiskař“.

V prosinci 1732 začal Franklin publikovat Almanach chudého Richarda (Poor Richard’s Almanack), který publikoval pod pseudonymem Richard Saunders nebo Chudý Richard. I přes Richardovo popírání nebylo žádným tajemstvím, že jde o dílo Benjamina Franklina, které mu zajistilo další velkou popularitu. Tato ročenka obsahovala tipy ohledně sezónního počasí nebo domácnosti, hádanky a další věci k zabavení. Franklin si v této publikaci často hrál s jazykem a spousta použitých nebo znovupoužitých frází zlidověla. Mezi nimi např. „Uspořený halíř má hodnotu dvou halířů“ („A penny saved is twopence dear“) nebo „Ryba a návštěva za tři dny smrdí“ („Fish and visitors stink in three days“).

FRANKLIN VYNÁLEZCE

V roce 1746 začal Franklin experimentovat s elektřinou, což vedlo k řadě objevů, mj. jako první správně popsal elektrický náboj a objevil zachování náboje. Experimentoval s elektroterapií. Získal čestné doktoráty z Harvardu a Yale a později i z dalších univerzit. Jeho nejznámějším objevem – pro českého čtenáře možná překvapivým – je hromosvod, který vynalezl v roce 1752. Prokop Diviš jej pro Evropu vynalezl nezávisle na Franklinovi o dva roky později.

Franklin hromosvod popsal těmito slovy: „Vztyčené železné tyče, ostré jako jehla a potažené, aby nerezavěly, a z konce těchto tyčí vede drát po vnějšku budovy do země; […] nestáhly by tyto špičaté tyče elektrický oheň tiše z oblak předtím, než by přišel dostatečně blízko, aby udeřil, a neušetřily nás tím té nejnáhlejší a nejhroznější neplechy?!“

Franklin měl také velký vliv na vznikající vědu demografii a studium populace. Jeho texty na toto téma ovlivnily Adama Smitha a Thomase Malthuse.

Ve svém dopise pro London Chronicle publikovaném pod názvem O ceně kukuřice a řízení chudých (On the Price of Corn, and Management of the poor) psal Franklin o negativních efektech cenových kontrol, obchodních restrikcí a dávek pro chudé: „Rozum vlády mi zakázal vývoz kukuřice. Tedy, říkám já, musím se spokojit s domácí tržní cenou. Ne, říká moje lordstvo, to nemůžete mít. Vezměte svoji kukuřici na trh, pokud si troufáte – a my ji prodáme za vás za méně peněz, nebo si ji vezmeme zadarmo.“

Franklin jako první pojmenoval a správně zakreslil Golfský proud, když ho zarazilo, že vládním poštovním lodím trvá cesta z Anglie do Ameriky o několik týdnů déle než komerčním lodím. Společně s Leonhardem Eulerem byl jediným významným vědcem, který podporoval vlnovou teorii světla Christiaana Huygena. Ostatní vědci ji uznali až po roce 1803.

Franklin se také zajímal o meteorologii, tažení lodí pomocí draků na vítr, experimentoval s chlazením pomocí vypařování (kuličku mědi zchladil za teplého dne na −14 °C), zkoumal vliv teploty na vodivost, zapsal svoje tipy k oceánografii, jako první popsal rozhodovací seznamy „pro – proti“ a zkoumal efekt ztlumení vln vylitím oleje na vodní hladinu. Vylepšil také skleněnou harmoniku, pro kterou poté skladby napsali mj. Beethoven a Mozart; Haydn měl jednu ve svojí sbírce.

FRANKLIN POLITIK

Franklin založil jednu z prvních skupin dobrovolných hasičů v Americe a vydával a obhajoval papírové peníze. Pak se zajímal o zlepšení školství, založil také Americkou filosofickou společnost (American Philosophical Society). Během války krále Jiřího (1744–1748) vybudoval milici na obranu Filadelfie.

V roce 1748 byl zvolen filadelfským zastupitelem, o rok později už byl smírčím soudcem a v roce 1751 byl zvolen do pensylvánského parlamentu. Roku 1753 se stal zástupcem vrchního poštmistra pro Britskou Severní Ameriku. Zde reformoval poštovní systém, zásilky začaly být rozesílány každý týden. V roce 1751 založil nemocnici, v roce 1752 pojišťovnu vlastníků domů. Obě jako první instituce svého druhu v budoucích Spojených státech. Část jeho Plánu unie (Plan of Union) amerických kolonií se stala vzorem pro články pozdější americké ústavy.

Mezi lety 1750–1770 pobýval spoustu času v Londýně na politické misi, avšak využil příležitosti i pro vědecká setkání. Jedním z témat tehdejší doby bylo vymanit Pensylvánii z vlastnictví rodiny Pennů. Události nabraly rychlý spád a Franklin se v 60. letech stal vyslancem v Anglii nejen pro Pensylvánii, ale také pro Georgii, New Jersey a Massachusetts.

Stal se jednou z vedoucích postav bojujících za americkou nezávislost. V červenci 1775 se stal prvním vrchním poštmistrem Spojených států v nově vzniklé United States Post Office, která samozřejmě funguje dodnes pod názvem United States Postal Service.

V červnu roku 1776 se stal jedním z členů Výboru pěti (Committee of Five), který napsal Deklaraci nezávislosti. Franklin v té době trpěl na pakostnici a nemohl se účastnit většiny schůzí, nicméně udělal „malé, avšak důležité“ změny v draftu, který mu poslal Thomas Jefferson.

Franklinův výrok, že muži podepsaní pod Deklarací nezávislosti „musí držet pospolu, jinak budou viset každý sám“ („We must, indeed, all hang together, or most assuredly we shall all hang separately.“) je apokryfní, objevuje se až v 19. století.

V prosinci 1776 se stal americkým velvyslancem ve Francii. Jeho mise byla úspěšná, Francie se Spojenými státy uzavřela vojenskou alianci a v Paříži byla podepsána Pařížská smlouva (1783) mezi Spojenými státy a Velkou Británií, jež ukončila válku za americkou nezávislost.

Když se roku 1785 vrátil do Spojených států, byl po Georgi Washingtonovi považován za druhého největšího šampióna americké nezávislosti. V roce 1787 sloužil jako delegát Filadelfského ústavního konventu. Je jediným otcem zakladatelem, který je podepsán pod všemi čtyřmi hlavními dokumenty, které založily USA – pod Deklarací nezávislosti, alianční smlouvou s Francií, Pařížskou smlouvou a Ústavou Spojených států.

FRANKLIN ABOLICIONISTA, VEGETARIÁN, DVOUSETLETÝ INVESTOR

Franklin na začátku svého života vlastnil sedm otroků a profitoval z domácího i zahraničního obchodu s otroky. Během svého života se však stával větším a větším abolicionistou, až nakonec v roce 1790 podpořila Pensylvánská abolicionistická společnost (Pennsylvania Abolitionist Society) a její prezident Benjamin Franklin petici kvakerů za zrušení otroctví.

V šestnácti letech začal Franklin experimentovat s vegetariánstvím a říkal, že konzumace masa je „nevyprovokovaná vražda“. Přestože později začal zase jíst ryby, uneslo ho tofu, o kterém se dozvěděl z textů španělských misionářů v Číně. Jeho konverzace s britským diplomatem a expertem na čínský obchod Jamesem Flintem jsou prvním dochovaným užitím slova tofu v angličtině.

Poté, co francouzský matematik napsal přátelskou parodii Almanachu chudého Richarda, ve které hrdina investuje svoje peníze na stovky let, poděkoval mu Franklin za nápad a uložil dvakrát tisíc liber (zhruba 4400 tehdejších dolarů, zhruba 150 tisíc dnešních dolarů) do dvousetletého trustu, jednou pro Filadelfii a jednou pro Boston. Tato města z nich po dvou stech letech, kdy v trustech bylo několik miliónů dolarů, použila peníze jako podporu pro studenty a vlastníky domů.

FRANKLINŮV HROB

Ve 22 letech si Franklin napsal vlastní epitaf: „Tělo B. Franklina, tiskaře; jako obálka staré knihy, jeho obsah vyhozený ven, již bez písmen a ozdob, potrava pro červy. Ale toto dílo není celé ztraceno: Protože, jak věřil, se zjeví znovu, v novém a dokonalejším vydání, opraveném a doplněném autorem.“

Na jeho hrobě ve Filadelfii, jak bylo později specifikováno v závěti, však stojí: „Benjamin a Deborah Franklinovi“.

Nad jeho hrob však bylo přidáno:

Místo posledního odpočinku

Benjamina Franklina

(1706–1790)

„Uctíván pro laskavost. Obdivován pro talent. Vážený pro patriotismus. Milovaný pro filantropii.“

– Washington

„Mudrc, jehož si jako vlastního přivlastnily dva světy.“

– Mirabeau

„Nebi vytrhl blesky a tyranům žezlo.“

– Turgot

Thomas Jefferson

Všichni lidé jsou si rovni

Autor nejlepšího libertariánského textu historie, bojovník proti federalistům, ale i člověk s rozporuplným vztahem k otrokářství. Thomas Jefferson formoval Spojené státy americké v kritických prvních letech a zasloužil se tak o zemi, kde se individuální svoboda stala základním lidským právem.

Zřejmě „nejstátnější“ hrdina této knihy, Thomas Jefferson, se narodil 13. dubna 1743 v kolonii Virginie v Britské Americe jako třetí z deseti dětí. Thomas po otci zdědil pět tisíc akrů pozemku, kde na vršku v pozdějších letech navrhl a vystavěl své sídlo Monticello.

Jeffersonův otec litoval, že sám neměl formální vzdělání, a poslal malého Thomase do anglické školy už v pěti letech. Během školních let se naučil latinsky, řecky a francouzsky, jezdil na koni a četl si knihy z otcovy knihovny. Seznámil se a spřátelil s mnoha americkými indiány, kteří se často v jeho rodišti zastavovali cestou na trh. V šestnácti letech nastoupil Jefferson na College of William & Mary, kde se učil matematiku, metafyziku a filosofii. Po vystudování praktikoval v právní kanceláři prvního amerického profesora práva George Wythea. Zajímal se o filosofii, historii, přirozené právo, přirozené náboženství, etiku, zemědělství a vědu. Wythe byl Jeffersonem tak nadšený, že mu odkázal celou svoji knihovnu.

Tak vznikla první ze tří knihoven, které za svůj život Jefferson shromáždil. Tato měla asi 200 svazků, zejména knihy po otci a po Wytheovi, a shořela při požáru jeho domu v roce 1770. Do roku 1814 shromáždil 6500 svazků – tuto knihovnu prodal federální vládě, aby mohla obnovit Kongresovou knihovnu poté, co ji spálili Britové ve válce roku 1812. „Nemohu žít bez knih,“ napsal Johnu Adamsovi. A do své smrti o dvanáct let později shromáždil dalších 2000 svazků.

POLITICKÉ ZAČÁTKY

V 60. a 70. letech byl delegátem ve virginském parlamentu, kde předkládal reformy otrokářství, a právníkem. V jednom případě bezplatně zastupoval otroka, jenž Jeffersonovým prostřednictvím argumentoval, že má být osvobozen již před 31. rokem, jak vyžadoval zákon, neboť: „Každý přichází na svět s právem na vlastní osobu a její užívání podle své vůle. […] Tomu se říká osobní svoboda a je dána každému autorem přírody, protože je nezbytná pro žití.“ Soudce argumentaci přirozeným právem neuznal, ale Jefferson tento sentiment později začlenil do Deklarace nezávislosti.

Britský parlament po Bostonském pití čaje v roce 1774 přijal tzv. donucovací zákony (Coercive Acts), které však v Americe vešly ve známost jako nepřijatelné zákony (Intolerable Acts). Jefferson v reakci napsal Shrnutí práv Britské Ameriky (A Summary View of the Rights of British America), kde argumentoval, že lidé mají právo vládnout si sami.

DEKLARACE NEZÁVISLOSTI

Jefferson byl ve 33 letech jedním z nejmladších delegátů Druhého kontinentálního kongresu, jenž začal zasedat v roce 1775 na začátku americké války za nezávislost. Spřátelil se s Johnem Adamsem, který byl považován za lídra tohoto kongresu, a byli společně jmenováni do Výboru pěti (Committee of Five), kde byl mj. také Benjamin Franklin. Tento výbor měl vypracovat Deklaraci nezávislosti. Výbor původně chtěl, aby Deklaraci napsal Adams, ten však výbor přesvědčil, že autorem má být Jefferson.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nepřátelé státu – přátelé svobody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.