Zvierací záchranári
Zvedavá líštička

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Michal Belšán

Zvierací záchranári – Zvedavá líštička – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mojim rodičom,
vďaka ktorým som sa naučil
milovať príbehy ukryté v knihách

Nekalé plány

V polovici marca sa všetko zdalo byť len také polovičné. Zima už bola napoly preč, ale jar ešte nezačala vyťahovať kvety zo zeme. Jeden deň napadol sneh, no na druhý deň zmizol, aby pozajtra mohol napadnúť znova. Ľudia vyzerali slniečko, lenže počasie ich stále nútilo obliekať sa do zimných kabátov, šálov a čiapok. Ani ryba, ani rak.

Baška mala najradšej leto, takže zimu chápala ako obdobie, ktoré treba len každý rok nejako pretrpieť. Ticho sedela v školskej lavici s neprítomným výrazom na tvári a v myšlienkach od práve preberaného Karola IV. unikala k popoludňajšiemu tréningu atletiky.

V hlave sa jej rojilo mnoho myšlienok. Čo je na zime také zlé? Napríklad, že behať sa dá iba vnútri v telocvični, čo je príšerná nuda. Keď vybehla von do snehu, musela dávať pozor na poľadovicu, na záveje, aby sa veľmi nespotila a potom neprechladla. A už vôbec neprichádzalo do úvahy zabehnúť za mesto k rieke a chvíľu sa v nej brodiť.

Baška si smutne povzdychla nad krutou nevyhnutnosťou zimy a do zošita si zapísala: Rok 1333, 17 rokov, návrat do Čiech, mizerný stav kráľovstva, samé dlhy.

Predstavila si mladého kráľa Karola, ako sa prechádza po kráľovstve, koruna mu napriek veľkým ušiam padá až na nos a kamkoľvek príde, každý mu strká pod nos účty. Pokúsila sa ho nakresliť, no keď mala hotovú hlavu s ušami a korunou, nevedela sa rozhodnúť, či kráľ má mať plášť alebo brnenie. Nakoniec pod kresbu hlavy napísala: KRÁĽ KAROL IV. UŠATÝ a ukázala obrázok spolužiačke vedľa seba, ktorá sa uškrnula a ohodnotila ho zdvihnutým palcom.

Hodina pokračovala a Baške sa zdalo, že napriek všetkým historickým prameňom, kronikám a zápisom je Karol IV. rozhodnutý presláviť sa len preto, aby mohol zapĺňať učebnice nezáživnými dátumami. Podoprela si bradu rukami a privrela oči. Už aby prišla skutočná jar.

Aj dnešný popoludňajší tréning školského ľahkoatletického tímu prebiehal, samozrejme, v telocvični. Rozcvičenie, rozohriatie sa a kondičný beh. S Baškou trénovali ešte Hanka a Karina. Dievčatá si hovorili HaBaKa, a keď niektoré z nich bežalo šprint, ostatné dve ho povzbudzovali k lepšiemu výkonu skandovaním: „Ha-Ba-Ka! Ha-Ba-Ka!“

Dnes však tréner nariadil vytrvalostný beh, takže tri kamarátky prekonávali dráhu krátkymi úspornými krokmi meter po metri. Pri spoločnom tempe sa im zladilo dýchanie a beh bol skôr príjemný než vysiľujúci. Mali za sebou asi dvanásť okruhov, keď Karina zrazu zakopla a natiahla sa aká dlhá, taká široká. Hanka s Baškou jej hneď pomohli vstať na nohy.

Pád neunikol pozornosti trénera, takže uprostred telocvične vzápätí zadunel hlas: „Hlinecká, Rálová, Tučková, ak sa zmrzačíte pred jarnou kvalifikáciou, tak si ma neprajte!“

Keď však tréner videl, že Karina opäť stojí na nohách a kvôli udretému kolenu len trochu pokrivkáva, prísny tón v jeho hlase značne zmäkol: „Na dnes to stačí, dievčatá. Karina, ty máš pohov a HaBa si pred odchodom dajú ešte naťahovaciu desaťminútovku.“ Potom sa pozrel na chlapcov, ktorí sa bili na žinenkách. Zapískal na píšťalke, rozhodným gestom dal najavo, že toto teda nie, a potom sa znova obrátil k bežkyniam: „Hop, hop, kým ste zahriate!“

Karina zakričala na kamarátky, že na ne počká v šatni, a odkrivkala k sprchám.

Dievčatá si naťahovacie cviky upravili tak, aby ich mohli robiť v trojici, teraz sa však Baška s Hankou vrátili k pôvodnému cvičeniu v páre. Postupovali metodicky od hlavy cez trup k členkom a desať minút ubehlo raz-dva. Obidve si ešte u trénera potvrdili termín klasifikácie a rozbehli sa pod sprchu.

Baška si uterákom zúrivo šúchala dlhé ryšavé vlasy a ticho závidela Hanke aj Karine, že nosia krátke mikádo, a majú tak menej starostí. Toľkokrát už presviedčala mamu, že krátke vlasy sú pre bežkyňu oveľa praktickejšie, ale tá nechcela o nijakom skracovaní ani počuť. Baška vzdychla a pozrela sa do zrkadla. Prehrabla si vlasy a zamyslene naklonila hlavu trochu nabok. Hm, no hej, lenže dlhšie vlasy sú zas oveľa krajšie, prebleslo jej hlavou. Povzdychla si nad zložitosťou sveta a zavesila uterák na sušiak.

Hanka s Karinou už stáli pri východe z areálu a vzrušene o niečom debatovali. Keď sa k nim Baška priblížila, Hanka práve hovorila: „Ktovie, čo majú za lubom, musíme to zistiť!“

Baška došla až k dvojici so zdvihnutým obočím, pretože ju, samozrejme, zaujímalo, čo sa deje.

Karina sa zamračila na Hanku. „Keď sme si kupovali nápoje z automatu,“ začala vysvetľovať, pričom podala fľašu Baške, ktorá sa z nej vďačne napila, „začuli sme, že Desperádovia sa dohovárajú na tajnom stretnutí na schodoch v uličke za kostolom.“

Desperádovia bol názov známej trojice chuligánov. Patrili do nej Čárli, Trávnik a Tofo, teda Karol Sobán, Jano Trávniček a Krištof Pánka. Mali na svedomí väčšinu malérov v škole aj najbližšom okolí. Raz po jednom z ich kúskov riaditeľka vyhlásila: „Nebudem v našej škole trpieť takú drzú a bezohľadnú bandu desperádov!“ Prezývka sa okamžite ujala. Chalani nejaký čas hrozili strašnou pomstou každému, kto by prezývku používal, vrátane učiteľov, ale po niekoľkých týždňoch videl Čárli v telke starý western, kde banda desperádov lúpila vo vlakoch, dostavníkoch a bankách. Odvtedy sa partia začala svojou prezývkou nehorázne pýšiť.

Baška vrátila fľašu Karine a na tvári sa jej usadil zamyslený výraz. Keď ide o Desperádov, určite za tým bude nejaké lotrovstvo. Nepremýšľala veľmi dlho: „Ak si tí traja dohovárali tajné stretnutie, musíme zistiť, o čo im ide.“ A potom im to prekaziť, dodala v duchu. Nezabudla, ako na ňu tá banda pri každej príležitosti pokrikuje: „Ryšaňa, mrkvaňa!“

Karina prevrátila oči: „To sa chcete hrať na hrdinky alebo čo?“

Hanka s Baškou sa však zatvárili nástojčivo a prekrížili si ruky na prsiach, akože si stoja za svojím.

Nakoniec Karina rezignovala a dievčatá si dohodli stretko polhodinu predtým ako Desperádovia, aby si mohli nájsť dobrý úkryt na pozorovanie. Keď sa rozchádzali domov, v Baške sa miešalo vzrušenie so strachom. Srdce jej bilo až v krku. Ako sa blížila k vchodovým dverám ich domu, čoraz viac si uvedomovala, že možno dostane šancu vrátiť Desperádom všetky doterajšie posmešky. Strach sa pomaly vytrácal a ona sa začala tešiť na večernú špionážnu výpravu.

Nočné špiónky

Stmievalo sa pomerne zavčasu, navyše bolo zamračené, takže keď Baška vykĺzla z domu, obklopila ju večerná tma a vlhká zima z topiaceho sa snehu. Obliekla si čierne legínsy, pod ktoré si natiahla ešte pančuchy. Z útrob svojho šatníka vylovila tmavosivý sveter, ktorý si obliekla cez ďalšie tri vrstvy. Trochu to narúšali dve reflexné pásky, čo jej nanútil ocko, keď videl, v akom oblečení sa chystá von. „Bez debát, dievčatko, nebudem riskovať, že ťa niekto zrazí! Vodiči ťa musia vidieť!“

Upravila si obe pásky obtočené nad lakťom a odmietavo pokrútila hlavou. Neznášala, keď ju oco volal „dievčatko“. Nie je už predsa dieťa, je športovkyňa v najlepšej kondícii. S povzdychom znovu pokrútila hlavou. Rodičov má rada, ale niekedy im robí problémy pochopiť základné veci. Našťastie, na mieste si pásky bude môcť stiahnuť dole. Vyrazila svižnou chôdzou, aby sa zahriala, no pritom nespotila.

V uličke už prešľapovala Karina. Mala na sebe úzke čierne rifle a vyťahanú čiernu bundu s kapucňou, na prsiach a bruchu s výraznou bielou lebkou s vycerenými zubami. Biela farba už bola dosť ošúpaná, takže lebka až tak veľmi nesvietila v tme.

Baška podišla ku Karine: „Toto nosíš normálne?“

Tá si prstami natiahla spodný okraj bundy a rozpačito pozrela na lebku, zjavne nie prvý raz, potom s otráveným výrazom zamumlala: „Nič iné čierne nemám. Toto som šlohla svojmu bráškovi, našťastie bola vypratá.“ A významným prevrátením očí naznačila, že existencia brata je strašným prekliatím pre kohokoľvek, kto nemá vlastnú izbu.

Baška pohodila hlavou, akože chápe.

Obe kamarátky sa rozprávali pošepky. „Už vieš, kde sa schováme?“ opýtala sa Baška.

„Je tu jeden výklenok, ale ak chalani prídu od námestia, tak by nás tam videli.“

V tej chvíli sa pod schodmi objavila postava. Baška s Karinou sa podvedome prikrčili, ale po schodoch k nim stúpala Hanka. Bola zakrútená v tmavej deke, len tak-tak, že ju nevláčila po zemi. Karina sa uškrnula, lebo tento model posunul bundu s lebkou až na druhé miesto. Hanka rozhodila ruky a podráždene vyštekla: „To je pončo, aby ste vedeli! Mama ho má po babičke.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvierací záchranári – Zvedavá líštička.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.