Obsah

Úvod

Podnikanie

Inšpirácia

Majú uspešní ľudia „len šťastie“?
Ako nastaviť hru tak, aby sme vyhrali.

Ako nemať šťastie v podnikaní

Downside, upside

Už podnikám!

Teraz prichádza rast!

Ako štruktúrovať riziko s maximalizáciou upside

Barbell stratégia

Freelancing vs. podnikanie

Podobné stratégie, ktoré nefungujú

Nepeňažné riziká

O práci, pasívnom príjme a kreativite

Práca vs. kreativita

Prečo korporácie milujú regulácie

Objavovanie

Komu to prospieva

Funguje to?

S pilníkom na nechty na Mt. Everest:
Podpora startupov a elektrických/samoriadiacich áut

Mýtus “firstcomera”

Pilníkom na Mt. Everest

Podpora podnikania

Exponenciálny rozvoj nie je prírodný zákon – úloha konkurencie

Štát teda nemá robiť nič?

Záver

Rent seeking, eKasa a GDPR

Starostlivosť o životné prostredie
ako biznisplán na Bali

Paralelné spoločnosti -
čo ostane, ak prestaneme používať štát?

Verejné statky

Reputácia a súkromní poskytovatelia práva

Paralelné vzdelávanie

Potraviny

Starostlivosť o seniorov

Paralelný finančný systém

Logistika

Paralelné obchody

Paralelná zdravotná starostlivosť

Paralelné podnikanie

Paralelná kultúra

Softvér a kreativita

Paralelný marketing

Bezpečnosť a obrana

Záver

Sloboda

Inšpirácia

Hľadá sa Gama:
Ako ukázať prostredník hierarchii

Charakteristika gama jedincov

Nie sú to len nepatologické alfy?

Ako interagovať s gamou

Ako sa stať gamou

Žiť vedome

Konanie, nie názory

Uvedomenie si hierarchií a statusových hier

Nesúdenie

Práca so strachom

Stres

Mentalita obete

Záver

Prečo som libertarián

Morálka je emergentný jav

Čo vieme a čo nevieme

Príde libertariánska utópia?

Prechádzka po utópii

Ciele libertariánov

Ako vyhackovať sociálny okruh a starať sa
o svoje sociálne bubliny

Pohľad mimo sociálnu bublinu

Z Internetu do reality

Ako všetci zmeníme svet:
Morálka ľavice, pravice a libertariánov

Ľavičiari

Pravičiari – konzervatívci

Libertariáni

Morálne súdy

Homo neophilus a homo neophobus

Kto má rád štát?

Dôsledky pre svet

Šťastný koniec

Záver

Paralelná Polis

Prečo paralelné spoločnosti fungujú

Znižovanie vnútorných transakčných nákladov

Uzavretosť a ostrakizácia

Paralelná Polis ako priestor

Zachráni degrowth hnutie planétu?

Pozitíva

Minimalizmus

V čom nesúhlasím s degrowth

V čom súhlasím s niektorými ľavičiarmi

Sloboda

Sloboda v živote

Lokálne vs. globálne riešenia

Záver

Pravý socializmus:
Venezuela alebo Švédsko?

Majú byť transakcie súkromných osôb
súkromné alebo verejné?

Singularita verzus lineárna vláda

Časť 1: Technologická singularita,
exponenciálne technológie a krypto

Časť 2: Lineárny štát

Exponenciálne technológie
vs. lineárna vláda

Bohatí ľudia neplatia dane

Nerovnosť

Kto vytvára technologický pokrok

Ako bohatí ľudia neplatia dane, ak nechcú

Daňová optimalizácia

Myšlienkový experiment

Štruktúra spotreby

Štruktúra cien

(Skoro) záver

Čo s tým?

Problém súčasného kapitalizmu
a ako ho vyriešiť

Príklad: Kultúra

Ako to zmeniť?

Náš recept na hackovanie kultúry

Nefunkčné riešenia

Funkčné riešenie

Hackovanie sa

Inšpirácia

Veda

Maker, making, do it yourself, urob si sám

Podnikanie

Hacking

Experimentuj!

Optimalizuj na rýchlosť učenia

Ultra-konštruktívny prístup

Zlyhanie je učenie

Paretovo pravidlo

Kreatívne využívanie toho, čo je dostupné

Zapájanie komunity a kopírovanie

Hacking ako nástroj na riešenie problémov

Ako používať túto kapitolu

Biohacking

Prečo biohackovať

Čo teda môžeme dosiahnuť? Čo ma prekvapilo?

Externé hacky

Záver

Biohacking scorecard

Pozornosť: Ako hackovať mozog
a ako tieto hacky použiť na zlepšenie života

Pozornosť ako vzácny zdroj

Pozornosť ako aktívum

Pozornosť ako komunikačný nástroj

Technológie a meditácia

Je to prenositeľná schopnosť?

Iné stavy vedomia, rôzne formy meditácie

Pozornosť a únava

Čo som sa naučil od Maťka Hrnka

„Ja vám neublížim“

Nefajčím, ak to niekomu vadí

Budovanie ekosystémov

Mentálna sebaobrana:
Ako sa nenechať vyhackovať

Cielené reklamy

Paralelná Polis

Kam tieto technológie vedú?

Obranné vs. útočné zbrane

Biofeedback

Ako to všetko spolu súvisí?

Záver

List môjmu staršiemu ja

Vízia budúceho ja

Mladí ľudia a otvorená hlava

Adaptabilita a skúsenosti

Záver

Vzdelávanie (sa) v exponenciálnej dobe

Rytmus života

Prosumers a sharing economy vo vzdelávaní

Čítanka pre urodzené slečny

Čo na to Ľudovít Štúr?

Decentralizácia

Záver

Kryptomeny

Bitcoin - časté otázky a odpovede

O získavaní Bitcoinu a jeho ukladaní

O investovaní do Bitcoinu

Iné kryptomeny

Zdroje a ďalšie štúdium

Bitcoin a planéta

Elasticita výpočtovej kapacity Bitcoinovej siete

Ako sa počíta oteplenie o pár stupňov?

Vnútorná štruktúra - naozaj niekto páli
zuhoľnatené trilobity v peci?

A čo proof of stake?

Dodatok

Bitcoinové stratégie:
ako si vybrať správny mindset

Barbell stratégia

Účtovné intervaly a boj proti volatilite

Využime volatilitu!

Káva vs. bicykel

Zníženie nákladov

Čo robiť, keď zaútočí medveď

Páka

Domáce deriváty

Future kontrakty

Decentralizovaný dolárový účet

Záver

Neregulujte kryptomeny!

Žiadne regulácie?

Záver

Transfery rizika a blockchainoví konzultanti

Nie je blockchain ako blockchain

Kryptomeny sú revolúcia

Prečo nemám rád “blockchain”?

Skin in the game alebo ísť s kožou na trh

Prečo som sa rozhodol
venovať čas kryptosvetu

Zákazom k inováciám – zakážme hotovosť,
aby sme mali modernejšie platobné systémy

Štát

Kartové spoločnosti a banky

Bankové prevody

Banky

Prečo nezakázať hotovosť?

Cesta k inováciám

Krypto nie, blockchain áno?

Ako vznikol blockchain?

Na čo je dobrý blockchain?

Vlny technologických “inovácií”

Kryptomeny, nie blockchain

Ekológia a kryptomeny

Záver

Iné

Hacknite môj web

Každá zraniteľnosť má cenu

Asymetria

Náklady (viditeľné aj skryté)

Aká je teda bounty na mojom webe?

Čo by mali robiť firmy?

Viac informácií o bezpečnosti

Zhodnotenie zapojenia sa v programe

Dovidenia.sk

Čo s tým?

Dá sa to aj decentralizovane

Záver

Prečo som sa rozhodol začať robiť podcast a ako na to

Prečo podcast?

Čo z toho mám ja?

Technológie a konkrétny postup
vytvorenia podcastu

Ako na bezpečnejšie prehliadanie webu:
Nový Brave prehliadač

Otočenie filozofie Internetu

Ako na to?

ZOZnam Použitých fotografií

Úvod

Toto je kniha, ktorá vychádza z článkov, ktoré som vytvoril počas dôležitého obdobia môjho života. Keď som písal jeden z posledných blogov, uvedomil som si, že dlhší text by sa hodil viac do knihy ako na web, kde ho treba čítať za počítačom. Okrem toho články väčšinou vyzdieľam a stratia sa v šume sociálnych sietí.

Myslím si, že mnohé z týchto článkov sú pre ľudí užitočné. Nie však tak, ako by si mnohí mysleli. Toto nie je kniha na svojpomoc v živote, ani návod na dobrý život. Ten vám dať neviem. Čo viem veľmi dobre – moja super-schopnosť – pozerať sa na veci netradičným spôsobom a umožniť ľuďom “otvoriť si hlavu”. Druhou mojou super-schopnosťou je pochopiť široké spektrum oblastí a prepájať poznatky z nich. Ako povedal Naval Ravikant “špecializáciu prenechajme hmyzu”.

Keď som sa začal venovať biohackingu, slobode, neurofeedbacku, kryptomenám, ekonómii a hackovaniu života, zvykol som sa na úvodnej prednáške “ospravedlňovať” za to, že túto tému musí priniesť “ITčkar”, ktorý sa venuje bezpečnosti. Už tak nerozmýšľam, myslím si, že každý z nás, kto sa zaujíma o rôzne oblasti tohto zaujímavého sveta, dokáže priniesť hlboký a unikátny pohľad. A kto má tých oblastí veľa, zvládne ich zaujímavo prepájať a má otvorenú hlavu, dokáže vytvoriť niečo nové bez toho, aby mal z danej oblasti PhD a 20 rokov praxe. Dokonca si myslím, že mať z nejakej oblasti PhD môže byť problém, ale k tomu sa dostaneme neskôr.

Predtým, než sa pustíme do samotných článkov, ešte pár podstatných poznámok. V prvom rade – články berte ako pozorovania a návody na možné spôsoby rozmýšľania. Neviem, ako máte žiť svoj život, aké máte hodnoty a čo je pre vás dôležité. Mojou najdôležitejšou hodnotou v živote je sloboda a z nej vyplýva moja životná filozofia. Preto v tejto knihe spomínam kryptomeny; štát považujem za problém, ktorému by sa človek v ideálnom prípade mal vyhnúť; snažím sa zvyšovať svoje možnosti a medzi nimi si slobodne vyberať. Zároveň si chcem budovať vzťahy s ľuďmi, ktorí ma inšpirujú, rád vytváram a podobne. Vaše hodnoty sú iné a je to správne, každý človek je iný. Nemusíte so mnou súhlasiť a ak nesúhlasíte, berte danú časť knihy ako inšpiráciu na to, ako je možné pozerať sa na danú vec inak.

Pri “pozeraní sa na veci inak” dosiahnete dočasnú alebo trvalú zmenu mindsetu. A to je azda najdôležitejší hack, ktorý sa v tejto knihe naučíte. Nie je podstatné, či súhlasíte s mojimi názormi. A nie je ani dôležité to, či váš nový mindset bude rovnaký ako ten môj. Hackovanie však je najmä o mindsete. Verím, že pri rôznych témach pochopíte základný rozdiel medzi hackerom a bežnými ľuďmi. V IT sektore som mal tú česť pracovať s mnohými šikovnými ľuďmi, založil som niekoľko firiem, niekoľko z nich sa venuje bezpečnosti a zamestnáva hackerov. Iné firmy sa venovali vývoju (programovaniu) alebo správe systémov. Rozdiel medzi hackermi a programátormi nikdy nebol v tom, čo vedia, ale ako rozmýšľajú - aký majú mindset. Hacker nie je človek, ktorý má viac informácií ako ostatní a pozná nejaké hackerské techniky. Informácie sú na internete a sú prakticky zadarmo. Naučiť sa akúkoľvek techniku v dnešnej dobe nie je problém. Konkrétne hacky, ktoré sa tu naučíte možno nebudú aplikovateľné pre váš život. Možno vás sloboda nezaujíma alebo ste s ňou spokojní. Možno nechcete podnikať. Možno sa nepotrebujete biohackovať a možno zatiaľ nevidíte dôvod používať kryptomeny. Čo by ste si ale mali uvedomiť je sila použitia hackerského mindsetu. Vyskúšať rozmýšľať trochu inak ako rozmýšľajú ostatní, pozrieť sa kam vás toto rozmýšľanie dovedie a tento postup trénovať.

Ak máte pocit, že s niečím v tejto knihe nesúhlasíte, je to v poriadku. Nemám všetky odpovede na všetky otázky a kniha nie je o zvestovaní pravdy. Ak nadobudnete tento pocit, skúste sa opýtať - v akom mindsete je autor, čo z neho vyplýva a aké možnosti nastavenia mysle mám pri danej téme. Alebo ešte inak - skúste počas čítania tejto knihy neobhajovať svoj názor, ale skúmať všetky ostatné možnosti. V časti o hackerských technikách nájdete trochu systematickejšie nástroje ako to robiť. Tým nechcem povedať, aby ste automaticky súhlasili s mojim názorom - ten nie je v tejto knihe dôležitý. Ide o uvedomenie si vplyvu nastavenia mysle. “S mojim mindsetom mám takýto názor, Juraj so svojim mindsetom má iný názor - aké sú ešte iné možnosti?”.

Názory mimochodom v živote nie sú až také podstatné. Hovorí sa, povedz mi, čo čítaš a ja ti poviem kým si. Alebo akú hudbu počúvaš alebo ako sa obliekaš.
V skutočnosti je však voľba literatúry, hudobný alebo módny vkus prejavom osobnosti - rovnako ako mindset. Jeho zmena je skutočný “hack”. Avšak schopnosť meniť mindsety ako ponožky podľa toho, čo je potrebné v danej situácii, znamená stať sa hackerom. Na to, aby sme mohli niečo hacknúť, musíme chápať ako rozmýšľal človek, ktorý to, čo chceme hacknúť, vymýšľal. Často musíme vedieť zmeniť mindset na mindset tých, ktorí niečo používajú alebo niečomu veria. Pri čítaní nasledujúcich riadkov vyskúšajte práve zmenu mindsetov, obzvlášť ak s textom nesúhlasíte. Zmeniť váš názor nie je cieľom tejto knihy, cieľom je pomôcť vám otvoriť vašu hlavu natoľko, aby som podporil vaše originálne myšlienkové pochody.

Články nie sú veľmi editované z pôvodnej podoby, ale pri niektorých z nich sa snažím uviesť kontext. Čítajte len časti, ktoré vás zaujímajú, ale odporúčam si prečítať aj články, ktoré nie sú úplne “k vašej téme” - ak nepodnikáte, skúste si pozrieť článok zo sekcie o podnikaní, budem rád, ak vás inšpirujem k tomu, aby ste vyskúšali niečo popri práci alebo aby ste sa pozreli na veci inak.

Ak by ste chceli niektorú časť knihy poslať alebo vyzdieľať známym, väčšinu článkov vygooglite online. Niektoré nájdete na mojom blogu, niektoré v blogoch Paralelnej Polis alebo na iných weboch.

Na záver vás chcem upozorniť na to, že veľkú časť mojich myšlienok mám vo forme podcastov. Nájdete ich vo svojej podcast aplikácii pod menom
“Reči o živote, vesmíre a vôbec” alebo u mňa na webe juraj.bednar.io. Taktiež u mňa na webe nájdete množstvo prednášok na rôzne témy - od biohackingu, podnikania až po kryptomeny, IT bezpečnosť a mačky s laserovými očami. A samozrejme na mojom blogu dúfam nájdete nové články, ktoré som napísal po tom, ako bola táto kniha zverejnená.

Ďakujem za priestor, ktorý ste mi venovali tým, že ste si kúpili túto knihu a venujete jej svoj drahocenný čas. Posnažím sa, aby to stálo za to.

Panama City
Jún 2019

Podnikanie

Podnikám už naozaj dlho, viac ako polovicu života. Bol som živnostník, potom som založil firmu, ktorá trochu narástla, diverzifikoval som do viacerých firiem, mám za sebou predaj firiem a niekoľko podnikateľských úspechov aj neúspechov.

Ako podnikať vám asi neporadím - inšpiratívne knihy o podnikaní väčšinou popisujú cestu tých, ktorým sa v podnikaní darilo. S tým sú spojené rôzne problémy a obmedzenia. Jedným z nich je, že mohli mať “iba šťastie”. Tomu sa budem venovať v jednej z nasledujúcich častí. Ale hlavným problémom inšpiratívnych kníh je, že hovoria o tom, ako ich autori zdolávali niektoré typy problémov – vy budete mať pravdepodobne úplne iné problémy. Okrem toho, najdôležitejší je kontext – situácia na trhu sa stále mení, máme rôznych spolupracovníkov, odlišnú trhovú pozíciu a rozdielnych zákazníkov. Teda to, čo mohol byť pre mňa problém, pre niekoho iného problém vôbec nie je, lebo situácia na trhu je odlišná. A ak to je problém, veľmi pravdepodobne jeho optimálne riešenie v danej situácii bude iné. Podobne sú na tom aj chyby. Každý by sa radšej učil na cudzích chybách ako na svojich. Faktom zostáva, že každý bude robiť rozdielne chyby.

Pre mňa najdôležitejšia lekcia v podnikaní prišla paradoxne z môjho obľúbeného neziskového sektora. Založil som niekoľko neziskových organizácií, napríklad Progressbar alebo projekt Paralelná Polis, ktorému momentálne venujem najviac času. Väčšina neziskoviek vníma nedostatok peňazí ako hlavnú prekážku a “keby mali viac peňazí, mohli by robiť viac dobra”. Myslím, že toto je skreslený pohľad. Ja osobne peniaze – či už vo firmách zameraných na zisk alebo v neziskovkách – vnímam ako informáciu: ak máme nedostatok peňazí, najdôležitejšia otázka je: “Pomáhame ľuďom dostatočne?”. Ak nemáme peniaze, je to indikátor toho, že to čo robíme, si ľudia necenia dostatočne. Kde iní vidia rôzne trhové zlyhania a sebectvo, ja vidím možnosť naučiť sa ako pomáhať ľuďom lepšie. Robím množstvo dobrej roboty, ale nikto ju nechce podporiť, lebo o tom takmer nikto nevie? Nadišiel čas zamerať sa na to, aby sme o našej robote dali vedieť, aby ľudia túto hodnotu začali vnímať a to naše konanie dobra podporili. Zmysel má len trvale udržateľné podnikanie, či už s cieľom zisku alebo s cieľom zlepšovania sveta. Peniaze sú informácia o tom, čo robíme.

Druhé dôležité zistenie je, že väčšina podnikateľov sa zameriava na produkt – izolovane od biznismodelu, od toho ako produkt dostať k ľuďom, ako o ňom dať svetu vedieť, oddelene od toho kto a kedy zdvihne telefón, keď bude mať zákazník s produktom nejaký problém. To je z mojich skúseností obmedzený pohľad a toto obmedzenie je na škodu. To, že o našom produkte musíme dať vedieť, musí sa zákazníkom páčiť a pod. je súčasťou produktu samotného. Produkt musíme byť schopní vyrobiť, doručiť a zaplatiť jeho predaj za menej peňazí ako je cena, za ktorú ho predáme. Tieto časti sú súčasťou produktu rovnako ako jeho dizajn, materiál, či funkčnosť produktu. V skutočnosti práve týmito vecami pri akomkoľvek podnikateľskom pláne začínam. Sú to otázky: “Ak tento produkt vyrobím, kto si ho kúpi? Za koľko? Ako sa k týmto zákazníkom dostanem a dám im o tomto produkte vedieť?”

V nasledujúcich textoch nenájdete návod na podnikanie, nájdete tam však myšlienky, ktoré vám, verím, že otvoria oči v tom, ako sa pozerať na podnikateľské riziko, štátnu podporu podnikania, exponenciálne technológie, rent-seeking či ako pomocou podnikania vytvoriť lepší svet.

Pre mňa je podnikanie spôsob, ako prejaviť moju základnú hodnotu, ktorou je sloboda. Podnikatelia hľadajú slobodu - slobodu nakladať so svojim časom, slobodu nakladať so svojimi peniazmi a svojim majetkom, ale aj slobodu vzťahov. Ak tieto slobody využijeme, pretvárame svet na svoj obraz a teda k lepšiemu - vďaka podnikaniu dokážeme zrealizovať svoju víziu pre lepší svet.

Na záver tohto úvodu ešte drobná poznámka - existujú dva typy podnikania. Prvým typom sú freelanceri alebo konzultanti, druhým typom sú investiční podnikatelia. Freelanceri podnikajú, aby financovali svoj životný štýl, čiže síce podnikajú slobodne, ale majú kratší investičný horizont, pretože riešia, či z podnikania zaplatia svoju hypotéku a dovolenku. Freelancera zaujíma najmä cashflow a v tomto sa podobá trochu viac zamestnancovi - aj napriek tomu, že ten cashflow nie je pravidelný a v rovnakej výške. Investičný podnikateľ je v podstate človek, ktorý sa zaoberá rizikom a zaujíma ho budovanie dlhodobej výnosnosti firmy. To, či firma prináša prvé tri roky peniaze ho vôbec nezaujíma, podstatné pre neho je budovať firmu dlhodobo. Tento rozdiel je dôležité si uvedomiť, pretože pre oba spôsoby podnikania fungujú rôzne techniky a hacky. Ani jeden z nich nie je lepší alebo horší. Azda najlepší hack je potom dostať sa z freelancer podnikateľa na investičného podnikateľa pomocou vlastných zdrojov. Ak sa niekto chce takto posunúť, je dobré to robiť vedome a uvedomovať si hlavný rozdiel - vnímanie rizika. O riziku bude hneď prvý článok tejto časti.

Inšpirácia

V podnikaní ma inšpirujú mnohí ľudia. Čo sa týka vnímania rizika a ekonomickej kalkulácie, najviac ma ovplyvnil Nassim Nicholas Taleb, napríklad v jeho knihe Antifragile. S myšlienkami, ktoré boli inšpirované Talebom sa stretnete v textoch tejto knihy viackrát.

Druhou zásadnou inšpiráciou pre mňa boli podnikatelia, ktorých si vážim a sledujem ich, s niektorými z nich dokonca podnikám. Niečo sa o ich myšlienkach sa dozviete ďalej v textoch, ale väčšina inšpirácie a nápadov vyvstala z osobných rozhovorov s nimi. Inšpiráciou pre vnímanie tokov peňazí a efektov na ekonomiku je pre mňa Richard Maybury, najmä jeho kniha Clipper Ship Strategy. Z pohľadu rakúskej ekonomickej školy sledujem taktiež Juraja Karpiša a jeho newsletter Zlé peniaze, dobrý život, ku ktorého odberu sa môžete prihlásiť zadarmo na jeho stránke.

Pre prístup k podnikaniu sa mi osvedčil Lean Startup, ktorý som aj učil v Paralelnej Polis v inkubátore CryptoHub. Je to metodológia, ktorú vymyslel Eric Ries a popísal ju vo svojej knižke Lean Startup. Pre mňa zaujímavejšia knižka na úvod je Running Lean od Ash Maurya.

O tom ako štruktúrovať svoj čas, ako rozmýšľať o hodnote a vytvárať ju, hovorí vo svojich knihách a audio programoch Dan Sullivan, zakladateľ Strategic Coach. Je to starší pán, ktorý sa rozhodol dlho žiť, stále sa zlepšovať a pomáhať podnikateľom v získavaní slobody a vytváraní hodnoty. Okrem toho, Dan sa rozhodol napísať každý štvrťrok jednu knihu. Tieto knihy sú krátke (audio verzie majú väčšinou maximálne hodinu) a k veci. Väčšina z nich je zdarma na stiahnutie na jeho stránke strategiccoach.com a veľmi ich odporúčam.

Majú uspešní ľudia „len šťastie“?
Ako nastaviť hru tak, aby sme vyhrali.

Predbieha nás pán na vyleštenej Tesle cabrio. Slušne vyhodil blinker, jemne pohladil pedál, aby precítil, že elektromotor to dá z nula na sto za dve sekundy. Cítim sa ako cyklista šliapajúci do kopca, ktorého predbieha elektrobicykel. Jej majiteľ mal zjavne šťastie v podnikaní. Rozmýšľam, čo skvelé vymyslel a dodal – ako vylepšil život ľuďom.

Pojem „šťastie v podnikaní“ sa trochu nadužíva a chcel by som ho rozobrať. Verím tomu, že to je šťastie, ale určite to nie je „náhoda“, s ktorou sa nedá pracovať, práve naopak. Zároveň by som rád, aby ste sa dozvedeli, ako sa tejto „lotérii štastia v podnikaní“ môžete zúčastniť a ako ju nastaviť tak, aby ste mali vysokú šancu vyhrať.

Hneď na úvod musím povedať, že toto nie je kapitola, ktorá by mala hovoriť o tom, ktorý spôsob života je lepší a ktorý horší. Každý z nás je v unikátnej situácii, s inými hodnotami, odlišným apetítom na riziko a podobne. Ak niekto chce pracovať v korporácii, freelancovať alebo robiť niečo iné, má to svoje výhody, ktoré v individuálnom rozhodovaní veľmi často vyvážia nevýhody.

Táto kapitola je o tom ako k „šťastiu v podnikaní“ dospieť. A začneme tým, ako sa k nemu určite nedostaneme.

Ako nemať šťastie v podnikaní

Recept na to, ako nemať šťastie v podnikaní, je tento: ráno sa zobudím, oblečiem si oblek, odveziem deti do školy, zaparkujem v biznis centre. Prídem do práce, pozerám na obrazovku, konzultujem. 17:00 padla. Žena medzičasom odviezla deti zo školy na mimoškolské aktivity – dcéru na hodinu spievania a syna na futbal. Večer sa stretneme, spolu sa hráme. Neskôr večer sadnem za počítač, zaplatím hypotéku, prečítam noviny a idem spať.

Takýto človek má šťastie v živote – mať ženu, deti, kde bývať, byť zdravý, mať auto a dokonca aj oblek je šťastie. Na to, aby som mohol robiť prácu ktorú robím, som chodil na vysokú školu, mám super CVčko a som dobrý v tom čo robím. A toto som chcel.

Akurát keď zatvorím oči a surfujem na vlne, ktorú tvorí priestor medzi bdelosťou a spánkom, uvedomím si – tento recept môžem opakovať aj 40 rokov, ale nikdy nebudem „mať šťastie“ v biznise. Nie preto, že by som nebol dobrý v tom čo robím, dokonca ani preto, že by mi v tom niečo prekážalo.

Rozoberme si to na drobné: ak sa mi niečo stane, nemám možnosť platiť hypotéku. Ak ma vyhodia, nájdem si ďalšiu prácu, som šikovný – situácia by bola iná, iba ak by prišla v mojom odvetví nejaká kríza. No len v mojom ročníku na výške som mal sto ďalších spolužiakov, ktorí boli tiež dobrí. A hlavne je tu veľa vecí, ktoré nevidím: v skutočnosti je moja finančná situácia riziková, akurát to riziko pred sebou skrývam. Na otázku „ak by ti firma pol roka nezaplatila výplatu a ty si si nevedel nájsť inú prácu kvôli podmienkam, ktoré nemáš ako ovplyvniť“ radšej nemyslím, pretože by zahŕňala sťahovanie sa z domu, o ktorom som doteraz veril, že je „môj“.

OK, tak budem makať. Po večeroch sa dovzdelám, naštudujem si nový programovací jazyk, zlepším sa v projektovom riadení, prečítam si príručku o komunikácii a pôjdem na workshop o efektívnejšej práci. Toto dám, budem o 30% produktívnejší, všimne si to šéf a zvýši mi plat. A potom dostanem aj vyššie bonusy. Kúpim deťom krajšie darčeky na vianoce…

Lenže – Warren Buffett zo mňa nikdy nebude. Nie že by som chcel byť Warrenom Buffettom, som rád sám sebou. Problém je, že sa k nemu nemôžem ani priblížiť. 20% zvýšenie platu a trochu vyšší bonus ma nikam zásadne neposunie. Pravdepodobnosť, že týmto postupom budem mať príjem 10x vyšší (po započítaní inflácie), je nulová.

Na to, aby som mohol mať šťastie, sa mu v prvom rade musím vystaviť – aspoň ako možnosti. Vôbec nehovorím o prístupe „budem viac makať, viac dosiahnem“. Na to, aby som to dosiahol, nestačí si to priať a privolať to – treba sa aktívne tejto možnosti (tzv. upside riziku) vystaviť.

Problém je v štruktúre rizika. Tento problém si teraz vysvetlíme trochu podrobnejšie, ale základné poznanie je – ak chceme mať šťastie v podnikaní, musíme v prvom rade…ehm…podnikať. To samozrejme nie je pre každého, ale zamyslieť sa nad tou štruktúrou rizika sa oplatí, verte mi. Poďme si to prejsť…

Downside, upside

Downside riziku sa môžem vystaviť ak s nejakou pravdepodobnosťou môže nastať udalosť, ktorá má na mňa a moje investície negatívny dopad. Negatívnych dopadov môže byť veľa typov, napríklad sa obmedzia moje možnosti, prípadne že budem mať menej peňazí. Pri downside riziku je dôležité zadefinovať si, čo to znamená “menej peňazí”. Menej eur? Menej dolárov? Menej gramov zlata? Menej potravín, ktoré si môžeme kúpiť? Peniaze pre účely downside rizika si môžeme zadefinovať ako „hodnotu, ktorá je pre mňa konštantná“. Ja som zvykol používať gramy zlata a eurá. Nachvíľu odložme otázku či je potrebné mať veľa peňazí, k tejto téme sa ešte vrátim.

Downside riziko je pre mňa nesplatená hypotéka, stratenie práce, prípadne situácia, kedy by sa mi niečo vážne stalo. Pri hypotéke je downside riziko napríklad aj to, že mi skončila fixácia a banka sa rozhodla zvýšiť úrok z 1% na 8% p.a. Nemám ušetrené, banka čaká splátku a ja teda pekne každý deň obliekam sako a idem do práce.

Upside riziko je riziko, ktoré ma vystavuje pozitívnym dopadom. Ak chodím na miesta, kde sú zaujímaví ľudia, mám možnosť (hoci nie istotu) sa s nejakým zaujímavým človekom stretnúť a spoznať. Geek, ktorý 24/7 sedí za počítačom a hrá World of Warcraft si partnera alebo partnerku určite nenájde. Teda myslím takú nerenderovanú – bez meča.

Upside riziku vo finančnej oblasti sa ako zamestnanec takmer nevystavujem – to najlepšie, čo sa mi môže stať, je zvýšenie platu a vianočný bonus. Samozrejme, u každého človeka individuálne je situácia odlišná, upside môže byť aj nefinančný – príležitosť niečo vytvoriť, uviesť si niečo do CV, niečo sa naučiť alebo sa znetworkovať so zaujímavými ľuďmi. Napríklad upside riziko v povinnej odvodovej povinnosti v Izraeli je vraj obrovské a všetci sa poznajú z vojenskej služby – škoda len, že odvodová povinnosť je nedobrovoľná s downside rizikom nedožitia sa dôchodku.

Kombinácia tohto downside a upside rizika – vysoké riziko downside a veľmi obmedzený upside, je bohužiaľ rizikový mix väčšiny zamestnancov. Niektorí to riešia tak, že sa vystavujú upside riziku hraním hracích automatov. (Pssst: Prevádzkovateľ automatu vždy vyhráva, kašlite na to!)

Už podnikám!

Tak som podal výpoveď. Idem robiť freelancera. Už podnikám. Môjho vychillovaného šéfa v obleku, ktorý väčšinu dňa hráva golf, som vymenil za najhoršieho šéfa akého poznám – seba. Nestihnem si ani urobiť web a zákazky sa hrnú. Mám šťastie v podnikaní. Predávam svoj čas, ale ten je drahý, tak si najímam účtovnú firmu na účtovníctvo a ešte si môžem dať do nákladov mobil a internet! Robím z domu, večer som unavený, tak odpadnem do postele, snáď ma deti tak skoro nezobudia.

Downside riziko: Stále mám hypotéku, navyše som si nie istý, či mi zákazníci zaplatia faktúry.

Upside riziko: Predávam svojich 5 hodín denne za trhovú cenu na B2B trhu, ktorá je trochu vyššia. Ďalších 5 hodín denne sa venujem zháňaniu ďalších zákazníkov, účtovníctvu, robeniu webu a podobne (tieto hodiny priamo nikomu nepredávam).

Po roku som si polepšil o 50% oproti času, kedy som bol zamestnaný. Okrem toho, čo viem robiť dobre („unique ability“), ešte aj hľadám zákazníkov a predávam im svoje služby (som obchodník), vybavujem lacnejší mobilný paušál, o desiatej večer si robím vizitky a pimpujem svoj LinkedIn profil a web.

Teraz prichádza rast!

Nestíham a tak k sebe nájdem jedného kolegu. Potom druhého a tretieho. Zrazu som šéf firmy, ktorá už začína ťažiť z deľby práce. Účtovníčka účtuje, programátor programuje, dizajnér dizajnuje, projekťák projektuje, obchodníkpredáva. Sme rádovo efektívnejší.

Škoda len, že nie som ani taký dobrý šéf ako ten vychillovaný šéf z korporácie, ktorý väčšinu času hral golf. Bol som programátor, teraz sa na mňa zamestnanci spoliehajú v tom, že zaplatia hypotéku oni. A ešte, že budem vedieť vyriešiť situáciu, že Jano s Ferom sa pohádali pri debate o použití templatovacieho enginu pre klientský projekt a Petronela žiarli na Anastáziu, lebo zarába o sto euro mesačne viac (to, že Petronela robí analytičku a má o tri roky skúseností viac ako čerstvo vyštudovaná Anastázia je jedno, žiarlivosť je emócia, ktorá sa dá postracionalizovať čímkoľvek).

Downside riziko: Poučený z hypotéky rastieme organicky a neberieme si úvery. Najhoršie, čo sa mi môže stať je, že ako majiteľ firmy prídem o základné imanie. Zamestnancom radšej nehovorím, že ak klient nezaplatí faktúru, výplata nepríde. Ale uvedomujem si, že to bolo tak vždy, len som stále veril, že sa to nestane (vystavoval som sa tzv. skrytému riziku). Však zamestnávateľ to vždy „nejako vyrieši“. Hypotéku splácať musím, ale z čias freelancovania som sa poučil a odložil som si nejaký “vankúš na splátky”.

Upside riziko: Predávam man-daye ľudí, na každom mám maržu. Dokážem si prilepšiť, mám trojnásobný plat odkedy som bol zamestnaný. Tak trochu som vyčerpal trh. A prišla firma z Poľska a ešte aj kamoš z vedľajšej ulice robí to isté čo ja. Asi budem musieť znížiť ceny. Takúto firmu dokážem už trochu škálovať, ale pravdepodobnosť, že z nej urobím 10x zisku (nie obratu) je stále blízka nule.

Celkové riziko: Zhodnotenie svojej investície desaťnásobne nehrozí, hrubá marža je 30%; riziko toho, že platím zamestnancov, ktorí nemajú čo robiť, lebo nemáme zákazku, znášam ja.

Už to príde, zachvíľu budem Warren Buffett – ešte trochu ušetrím a môžem investovať.

Ako štruktúrovať riziko s maximalizáciou upside

Upside riziko konzultačnej firmy („upgradnutý freelancing“) je minimálne. Môžem robiť dobrú alebo aj skvelú prácu, pomáhať ľuďom a k zásadnému upside dopadu sa nedostanem. Na to, aby som sa mohol vystaviť naozajstnému upside riziku, potrebujem:

- zbaviť sa absorpčnej bariéry downside rizika

- maximalizovať upside

Absorpčná bariéra downside rizika

Čo je absorpčná bariéra? To je stav, kedy hra skončila. Pre firmu je absorpčná bariéra platobná neschopnosť a krach. Pre človeka je to taký finančný problém, z ktorého sa nedostane (napr. skončí na ulici). V dnešnej dobe sa do istej miery dá vymotať aj z takejto situácie formou osobného bankrotu, ale na akékoľvek ďalšie podnikanie s upside rizikom môžeme na pár rokov zabudnúť. Takže prvý krok je nikdy sa nepriblížiť k absorpčnej bariére.

To znamená – našetriť dostatok peňazí na to, aby ma akákoľvek situácia vo firme nedokázala položiť. Ak firma skrachuje, musí byť môj majetok hermeticky oddelený od majetku firmy (s.r.o.). Ak sa mi nebude dariť v podnikaní (čo je počas podnikania takmer isté – aj veľmi úspešné firmy majú extrémne zlé časy), nesmie to mať dopad na to, či mám kde bývať a či ja a moja rodina majú čo jesť. Nemám hypotéku – keďže bankrot na hypotéku nefunguje tak jednoducho ako v Amerike, môžem sa skúsiť spoľahnúť na to, že nesplatený byt dokážem predať za viac ako je istina hypotéky, môžem hypotéku vôbec nemať a bývanie si prenajímať alebo môžem mať našetrené aspoň na niekoľko splátok hypotéky.

Toto je podľa mňa veľmi dôležitá časť, ktorú veľa podnikateľov podceňuje. Keďže upside riziko má malú pravdepodobnosť, downside riziko má väčšinou oveľa väčšiu pravdepodobnosť, treba znížiť dopad downside rizika (tak aby sa nepriblížilo k absorpčnej bariére) a čo najviac zvýšiť dopad upside rizika.

Tu by som podotkol to, že heroizácia ľudí, ktorí kašlú na downside riziko, je v podnikateľskej kultúre pomerne bežný jav a je podľa mňa nesprávny. Elon Musk sa v istom momente tak zadĺžil, že si ešte požičal aj z kreditnej karty, aby mohol vyskúšať ešte jeden štart rakety. Ak by sa mu ten nepodaril, neučili by sme sa o ňom na biznis školách, ale prednášal by na udalostiach typu „failboat“ – to sú akcie, kde podnikatelia hovoria o svojich chybách s cieľom poučiť iných, aby ich nerobili. Mimochodom, nevidím v tom až takú pridanú hodnotu, pretože každý robí iné chyby. „Riskovať všetko“ nie je rozumná stratégia, pretože počujeme väčšinou o tých, ktorým ten risk vyšiel. Tí, ktorým takýto extrémny risk nevyšiel, už nepodnikajú.

Stratégie na minimalizáciu downside rizika: šetriť (tým posunieme downside riziko ďalej od absorpčnej bariéry), nevystavovať sa downside riziku s dopadom, ktorý by nás priblížil k „bankrotu“, oddeliť firemné a súkromné peniaze, predať časť downside rizika (napr. investorom), prípadne získať alebo vytvoriť niečo s dlhodobým cashflow. Napríklad nehnuteľnosť, spoľahlivá „nudná“ firma – napríklad tá konzultačná organizácia postavená ako „hollow company“.

Pri tomto sa ešte zastavím. Hollow company je firma, ktorá má takmer nulové downside riziko. Je to organizácia, ktorá je tvorená notebookom majiteľa. Neplatí nájom, namiesto zamestnancov si nakupuje služby (konzultantov, freelancerov a iných dodávateľov) tak, aby dokázala dodať objednané služby. Veľmi pekný prípad takýchto hollow companies má napríklad Tim Ferriss vo svojej knihe 4-Hour Work Week. Takáto firma nemá vysoké upside riziko, ale jej downside je extrémne malý. Keď majiteľ vypne notebook, firma síce nezarába, ale ani nič nestojí. Princíp „DAO“ (decentralizovaná autonómna organizácia) sa dá tiež postaviť ako hollow company.

Maximalizácia upside rizika

Teraz to začne byť zaujímavé. Pretože toto je dôvod, prečo niektorí podnikatelia majú „šťastie“, ktoré je ale súčasťou ich aktívnej činnosti. Pri maximalizácii upside rizika sa pýtame otázku: „Ako môžeme získať 10X až 100X upside?“.
To znamená, ako vytvoriť firmu, do ktorej keď investujem hodnotu desaťtisíc eur, dostanem možný (nie istý) payout v hodnote stotisíc až milión eur čistého zisku po započítaní inflácie?

Pokročilý freelancing alebo „remeslo“ môžeme vylúčiť. Vďaka konkurencii sa pohybujeme na hrubej marži dajme tomu 30-50% (v lepšom prípade) a predávame obmedzený čas ľudí, ktorý nevieme škálovať.

Navyše, ak je pravda to, že upside má malú pravdepodobnosť a väčšine firiem sa to nepodarí, potrebujeme takýchto stávok urobiť niekoľko. Ak urobíme (rovnakých) desať a pravdepodobnosť je 10%, sme na tom, na čom sme boli, akurát nám to zje inflácia a neistota. Je pravda, že sa tomu môžeme vystavovať sériovo, teda sústrediť sa a pomôcť firmám narásť, ale takáto stratégia má veľmi pomalú spätnú väzbu. Ak po šiestich rokoch zistíme, že sa to nepodarilo, začíname odznova tam, kde sme boli – získame aspoň skúsenosti. Na druhej strane, na ďalší biznis bude treba asi iné skúsenosti.

Stratégie na maximalizáciu upside: Staviť (s rizikom) na niečo, čo bude v budúcnosti obrovské. Pre mňa je to napríklad Bitcoin, ktorý má aj po štyroch zdesaťnásobeniach podľa mňa slušnú šancu na ďalšie – aj keď by bola pravdepodobnosť 20%, znamená to, že pri tejto stratégii je fajn teraz nakupovať. Tu by som sa nachvíľu zastavil – Bitcoin je príležitosť pre bežných ľudí, ktorí nechcú podnikať na obrovský upside. A zároveň by som týmto chcel reagovať na mnohých kritikov, ktorí tvrdia, že Bitcoin špekulanti „nič neurobili, len zarobili“. Nie je to pravda, urobili, pretože stavili na vec, ktorá má síce vysokú pravdepodobnosť upside, ale to nikto nevedel a downside je celá investícia. Takíto investori sa aktívne vystavili obrovskému riziku, ktoré sa im oplatilo.

Ďalšia možnosť je vytvárať produkty, ktoré nemajú konkurenciu a je ťažké ich skopírovať (takéto produkty v minulosti: MP3 prehrávač, vložky, jednorázové žiletky). Ako na to sa naučíte asi najlepšie v knihe Zero to One[1].

Ďalšou možnosťou je vyriešiť obrovský problém a vytvoriť enormnú pridanú hodnotu. Dokážem pomôcť miliónu ľudí? Dokážem vyriešiť obrovský problém, za ktorého riešenie mi niekto zaplatí milión eur?

V tomto ohľade je dobré napojiť sa na exponenciálnu technológiu. Kryptomeny, umelá inteligencia aplikovaná na niche sektor (všeobecná umelá inteligencia nie je dobrý nápad, pretože lepší ako Facebook a Google nebudeme), vyrobiť celkom nový typ dronu, ktorý rieši unikátny problém. Vyliečiť chorobu. Zlepšiť analýzu DNA – človeka aj jeho mikrobiómu. Zvýšiť slobodu, zlepšiť bezpečnosť. Prehľad exponenciálnych technológií a toho, ako nad nimi rozmýšľam, nájdete v mojej prednáške Úvod do exponenciálnych technológií[2].

Aby som trochu naviazal na tvrdenie v úvode – naozaj je v poriadku, ak niekomu programujete eshopy, robíte stránky alebo robíte burgre v kamióne na rohu. Len nečakajte 10X-100X upside. Ale nie je všetko o peniazoch.

Barbell stratégia

Fiktívny príbeh z úvodu a vysvetlenie vyššie nadväzuje na môj podcast o Barbell stratégii[3]. Naše tri archetypy: zamestnanec, freelancer a „multiplikovaný freelancer“ sú tri typy ľudí, ktorí sú náchylní na riziko, ale aj napriek tomu sa vystavujú oveľa väčšiemu riziku ako Warren Buffett.

Tým chcem povedať, že „riskovať“ sa oplatí iba ak riskujeme správne. Tu by som citoval N. N. Taleba: „Nikdy nemerajte riziko, ktorému sa vystavujete, vystavujte sa iba rizikám, ktorým rozumiete“. Teda – riešiť kalkuláciu rizika nesplatenia hypotéky je už neskoro, najprv treba určiť akým rizikám sa chceme vystaviť a až keď im rozumieme, môžeme to urobiť. Talebova barbell stratégia je práve spôsob ako na to.

Prečo sa vystavujeme oveľa väčšiemu riziku ako Warren Buffett?

Zamestnanec sa utešuje pocitom istoty mesačnej výplaty, v ktorej jediná istota je, že bude veľmi podobná ako minulý mesiac – až kým jedného dňa neprestane prichádzať.

Freelancer má veci už trochu viac pod kontrolou, ale ak sa niečo nevydarí, peniaze neprídu. Ak nevymyslí, ako robiť 40 hodín denne, trhová cena hodiny jeho práce nepustí a jeho kalkulácia je obmedzená produktívnymi hodinami vynásobenými hodinovou sadzbou.

Našťastie freelancer prišiel ako na to a začal „naozaj podnikať“. Využil jeden zo super trhových mechanizmov (deľbu práce) a najal si ľudí. Tí chcú istotu a žiaľ nevedia, že mesačná výplata závisí od toho, či klient podpíše akceptačný protokol a či sa netvári, že „faktúra mu neprišla“. Keby to vedeli, v panike utečú, ako keby v kancelárii vypukla zombie apokalypsa.

Upside je daný hodinovou sadzbou, za ktorú dokážeme predať konzultačné hodiny. Samozrejme, nie všetky – účtovníčka, právnik, ktorému platím za dohadovanie zmluvy, ani obchodník nie sú priamo vyfaktúrovateľní, ale však máme vyššie hodinové ceny práve preto, aby sme pokryli aj tieto „režijné náklady“. Dokonca máme aj nejaký tovar na sklade, už sme veľká firma.

Downside? Klient odloží projekt o mesiac, lebo nestíha. Mojich sedem zamestnancov príde ráno do práce a nemajú čo robiť. Snáď vymyslíme niečo, čo môžeme neskôr predať.

Vo všetkých troch prípadoch sme vystavovaní neúmernému downside riziku a náš upside je obmedzený.

Na to, aby sme mohli mať „šťastie“ ako Warren Buffett alebo akýkoľvek iný šikovný podnikateľ, musíme sa tomuto šťastiu vystaviť, tak ako som písal vyššie. A nie, naozaj nie hracími automatmi. Kto nič nerobí, nič nepokazí, ale kto nehrá, nikdy nevyhrá.

Ako teda nastaviť hru tak, aby sme nielen mohli vyhrať, ale aby to bolo aj pravdepodobné? Barbell stratégia otáča riziko tak, aby sa nám darilo aj v nepriaznivých podmienkach. Funguje takto: 80% (peňazí, času, investície…) s takmer nulovým downside, 20% s ideálne nekonečným upside. Najhoršie čo sa nám môže stať – prídeme o 20% majetku (času…), 80% stále ostáva. Najlepšie čo sa nám môže stať je, že trafíme 100X a teda sme na vyše 20-násobku.

Ak sa nám nedarí, sme na 80% majetku, ak sa nám darí, sme na niekoľkodesaťnásobkoch.

Freelancing vs. podnikanie

Či som sám freelancer alebo nás je viac a predávame hodiny, stále rozmýšľame ako zamestnanec. Stále predávame čas. A čas je obmedzený zdroj, takže jeho upside (za koľko ho môžeme predať) má limit – zaužíva sa, že cca 8 hodín cez pracovné dni.

Čo nemá horný limit, je riešenie problémov ľudí. Zakladateľ firmy Tampax, ktorá začala vyrábať prvé komerčne produkované ženské tampóny, nepredával svoj čas. Ak dokáže pomôcť miliardám žien, jeho upside je – ako sa hovorí u nás v krypto komunite – „moon“. Steve Jobs nepredával svoje schopnosti ako dizajnér s hodinovou sadzbou. Dizajnoval a vymýšľal nové produkty, spolu so svojim tímom. Trhová kapitalizácia 839 miliárd dolárov.

Rozdiel medzi takto definovaným „freelancerom“ (bez ohľadu na to, koľko má zamestnancov) a podnikateľom je v práci s rizikom. Downside riziko je väčšinou jeho čas, nejaké jeho peniaze a peniaze investorov. Upside by mal byť čo najväčší.

Áno, Warren Buffett aj Steve Jobs mali šťastie. Vystavili sa upside riziku tým, že investovali svoj čas, peniaze a talent do rizikových vecí, ktoré mali obrovské upside riziko. Ani im sa nedarilo stále, Steve Jobs bol v niekoľkých neúspešných projektoch. Ale ak je upside riziko 100X a pravdepodobnosť, že sa to podarí 5%, stačí to urobiť v priemere len 20x. Samozrejme, musíme obmedziť downside. Ak po jednom pokuse nemáme kde bývať a čo jesť, hra skončila a zaradíme sa medzi tých čo „nemali šťastie“. Absorpčná bariéra.

Otázka je, či sa takejto sade obmedzeného downside rizika a čo najmenej obmedzeného upside rizika dokážeme vystavovať systematicky. Jeden zo spôsobov ako na to je barbell stratégia, ktorú sme popísali vyššie. 80% expozície je voči veciam, ktoré nemajú žiadny downside (pri nich nás upside nezaujíma), 20% takým, ktoré majú obrovský upside (downside nás nezaujíma, len nesmie byť negatívny, teda nesmieme sa zadĺžiť a financovať to z tej druhej časti).

Tu si treba uvedomiť, že táto stratégia nefunguje, ak vezmeme len jednu časť stratégie. Vystaviť sa 1000X upside riziku je veľmi jednoduché. Poviem si, že teraz sú kúl elektromobily, zoberiem všetky peniaze, kúpim na páku 100X akcie firiem, ktoré robia elektromobily a ak urobia 10X, mám 1000X. Problém je, že ak dôjde k poklesu, hra skončila. Musím mať zároveň ochránené downside riziko a správne vystavenie sa upside riziku, inak je to čistý gambling. Gamblovať je ľahké.

Ako na ten upside? Chcem mať upside milión eur. Vyrábam prekvapkávatká na cold brew kávu. Keďže existuje aj konkurencia, v odvetví je tak 20-30% hrubá marža. Takže tak 10% čistá. Jedno prekvapkávatko bude stáť 25€, takže ak chcem čistý milión, musím ich predať za 10 miliónov, čiže mi stačí predať 400 tisíc kusov.

Kto sa pokúšal čokoľvek predať pochopí, že predať 400 tisíc kusov čohokoľvek nie je ani trochu ľahké. Obzvlášť na produkt, ktorý stačí v jednej domácnosti jeden – 400 tisíc domácnostiam niečo predať je fakt ťažké. (Poznámka: Tento trh je obsadený, moje nové prekvapkávatko na kávu za 25€[4] práve chystá cold drip na ráno – a komukoľvek, kto ho vyrobil, sa to nejak podarilo. Akurát asi nemali taký upside cieľ, lebo na Kickstarteri vyzbierali necelých 24 tisíc libier – z 8000, ktoré chceli).

Upside riziko je – vyriešiť veľký problém, ktorý je teraz riešený zle alebo vyriešiť nejaký problém pre veľa ľudí. Ak vytvorím pre miliardu ľudí hodnotu 1€ alebo pre tisíc ľudí hodnotu milión€, vystavujem sa obrovskému upside riziku.

Podobné stratégie, ktoré nefungujú

Prvou stratégiou, ktorá sa trochu podobá na barbell na prvý pohľad, je mať „stredné riziko“. Dlhopisy, akcie firiem a podobne. Všetky investičné fondy s „vyváženým“ rizikom. Prečo to nefunguje – nechráni nás proti downside. Ak máme grécky dlhopis alebo firma, ktorej akcie máme, skrachuje, downside je 100% a prídeme o všetko. Zároveň pravdepodobnosť, čo i len dvojnásobného zhodnotenia, je nízka, na viac ako 10x môžeme zabudnúť.

Druhá stratégia „zahedgujem downside zamestnaním a potom investujem kvôli upside“. Túto stratégiu mi napísal kamarát po prečítaní tohto textu. Downside v korporáte je podľa neho nízky, väčšinou majú dostatočný “vankúš” na to, aby nemuseli prepúšťať pri nezaplatení faktúry. To je síce pravda, ale pri downside nás zaujíma iba dopad, ak je riziko nenulové. Ak ma výpoveď položí (lebo neviem splatiť hypotéku), je jedno, či sa to za 30 rokov stane raz alebo trikrát, absorpčná bariéra moju stratégiu okamžite vypne. Pri downside treba pozerať skôr na downside dopad.

Zároveň pri investovaní myslel investovanie do akcií. Tam je potenciál na 10x alebo 100x takmer nulový. Čím neskôr investujem do firmy, tým sa upside potenciál zmenšuje. Najväčší upside má angel investor, ktorý investuje ešte iba do nápadu, kedy podnikateľ nemá ani prototyp. Ak už firma vstúpila na burzu, celý rizikový kapitál hodluje alebo exitol tak, že akcie predáva retailovým investorom. 10x upside sa už dávno odohral. Navyše, pri takomto investovaní, kedy nie som s firmou v kontakte, iba do nej investujem peniaze, je obrovský tzv. agency risk. To znamená, že moje peniaze zverím niekomu inému, neviem či sa firme darí, neviem to akokoľvek ovplyvniť a ak je čas vystúpiť, nemám o túto informáciu dostatočne skoro.

Takáto investičná stratégia môže byť pekná na drobné prilepšenie k zamestnaniu, ale nijak zásadne sa nelíši od predchádzajúcich stratégií freelancera. Warren Buffett z nás ani takto nikdy nebude.

Upside riziko väčšinou ťaží viac zo skúseností a unikátnych schopností podnikateľov ako čisto z peňažnej investície. Práve kryptomeny boli (a dúfam, že ešte stále sú) pozitívnou výnimkou v tomto smere, ale takéto skratky sa vyskytnú veľmi zriadkakedy – a je treba do nich investovať ideálne v čase, kedy upside vôbec nie je zjavný.

Nepeňažné riziká

Na začiatku som hovoril, že ešte sa budem venovať téme nepeňažných rizík, lebo nie je všetko o peniazoch. Tam platí na veľa fat tail domén podobná stratégia (čo je fat tail doména sa dočítate v Antifragile od N. N. Taleba, v skratke: ak existuje možnosť obrovského dopadu s malou pravdepodobnosťou).

Ak je metrika úspechu počet predaných kníh, dopad výskumných projektov a podobne, dá sa na to pozerať podobne – aké konanie vedie k najväčšiemu upside tak, aby som zároveň neskrachoval?

Tu je dôležité dať pozor iba na to, že s normálnym rozdelením to až tak nejde. Keby som chcel byť 100X silnejší ako niekto iný, táto stratégia nezafunguje, pravdepodobnosť že kedykoľvek v živote zdvihnem 100X viac ako priemerný muž – teda že zodvihnem 13 ton, je nula (svetový rekord je vyše 500kg). Táto stratégia teda naozaj funguje najmä s fat tail doménami.

Na veľa vecí sa táto stratégia na upside riziko dá aplikovať. Môžeme byť produktívnejší (ABC model a deľba práce). Pri iných veciach ako je šťastie, zdravie a podobne môžeme aplikovať iné stratégie. Jedno je isté. Ak budeme sedieť doma na gauči a piť pivo, pravdepodobnosť, že budeme mať šťastie ako Warren Buffett, je nula.

[1] Peter Thiel: Zero to One: Notes on Startups, or How to Build the Future (2014)

[2] https://juraj.bednar.io/talk/2018/09/21/singularita-je-blizko/

[3] https://juraj.bednar.io/podcast/2017/03/07/barbell-strategia-pre-investicie/

[4] https://eu.puckpuck.me/

O práci, pasívnom príjme a kreativite

Čo je pasívny príjem? Príbeh je jasný – niečo urobím (nejakú akciu) a ako výsledok tejto akcie mi každý mesiac budú prichádzať peniaze. Môže sa jednať napríklad o licenčné poplatky (poznám autora muzikálov, ktorému len z jednej show, ktorú napísal, chodí pár miliónov dolárov ročne; podobne sú na tom niektorí hudobníci). Takýto pasívny príjem však nie je ani zďaleka pasívny – na začiatku vyžadoval obrovské riziko. Môžem stráviť roky nahrávaním neúspešných filmov, hudby a podobne. Ak ste robili napríklad appku, viete, že šanca, že zarobíte je minimálna (všetok tento licenčný biznis má fat tail – na jedného Harry Pottera alebo Madonnu sú doslova státisíce bežných kníh a hudby, ktorú si nikto nekúpi).

Druhá možnosť je, že sme spravili obchod s rizikom, ale myslíme si, že je to pasívny príjem. Príkladov môže byť veľa, napríklad sme kúpili akcie firmy, ktorá vypláca dobré dividendy. Raz som stretol v Južnej Kórei cestujúcich Holanďanov, ktorí predali dom, kúpili akcie a cestovali na bicykli po celom svete. Žili čisto z dividend. Až kým dividendy skončili, pretože to, o čom si mysleli, že je pasívny príjem, bolo v skutočnosti investičné riziko. A riziko má vždy tú nepríjemnú vlastnosť, že môže dlhé roky vyzerať ako pohodový príjem, až kým nepríde “čierna labuť” (udalosť s nízkou pravdepodobnosťou a obrovským dopadom) a celý náš pasívny príjem vymaže.

Podobne je na tom aj investovanie do kryptomien. Debatuje sa “tí zlí ITčkari, ktorí nič neprodukujú, investovali do Bitcoinu vtedy, keď to nevedel nikto ani rozbehať a teraz sa tvária ako majstri sveta”. V prvom rade – je to rovnaké riziko ako čokoľvek iné. Všetci Bitcoin investori sa samozrejme môžu jedného dňa zobudiť a ich investícia je preč. Čo si však málo ľudí neuvedomuje – riziko je dôležité pre rozvoj – oni investovali čas, nahlasovali chyby, vytvárali sieťové efekty potrebné na to, aby Bitcoin mohol byť úspešný. Bez nich by sme s kryptomenami neboli tam, kde sme. Ale mohli samozrejme investovať do zlej kryptomeny alebo niečoho úplne iného (napríklad si kúpiť doménu pets.com) a vyjsť im to nemuselo. Na riziko sa treba pozerať nielen cez tých, ktorí mali šťastie, ale aj cez tých, ktorí zlyhali. A taktiež cez udalosti, ktoré zatiaľ nenastali, no môžu celý príbeh zmeniť.

Podľa mňa skutočne pasívny príjem neexistuje. Pasívny príjem je “chcem zarábať a nič pre to nerobiť”. Dlhodobo je to nemožné, pretože niekto tú energiu, ktorá zarába, vložiť musí. Ak to nie je skryté riziko, čokoľvek pasívne je zabité entropiou, buď cez trhový mechanizmus (ak mi zarába niečo, o čo sa nestarám, niekto na trhu príde na spôsob, ako ma obísť) alebo vyslovene s tým, že tá energia, ktorú tomu niekto venoval, sa vyčerpá (keby som postavil mrakodrap a 50 rokov sa ho nedotkol, tak sa rozpadne).

Práca vs. kreativita

Pasívny príjem teda nie je pre mňa vhodný cieľ. No ľudia sa podľa mňa príliš sústredia na prácu a menej na vytváranie - produkciu.

Výskum uvádza, že v USA ľudia produktívne pracujú asi dve hodiny denne. Zvyšok je byrokracia, Facebook, neefektivita. Keď sa človek prepne do stavu, kedy nemá pracovný čas a snaží sa dostať do flow, vyprodukuje toho omnoho viac za menej času.

Preto by som sa venoval zrkadlovej strane problému. Neadorujme prácu. Jedna skupina sa predbieha, ako málo pracuje a pasívne zarába (it will all wash away, like tears in rain, aby som parafrázoval najlepšiu ever improvizovanú scénu vo filme – záverečnú scénu Blade Runnera). Iná skupina ľudí sa predháňa v tom, koľko hodín denne pracuje a nemajú popri práci čas. V skutočnosti často robia zanedbateľné činnosti, posúvajú krabice alebo dohadujú “dealy” a s pocitom, že produkujú, no 80% z toho zabíjajú čas.

Nahliadanie na samotnú prácu s pozostatkami marxistického pohľadu, ktorý stále pretrváva nielen u nás, však treba zmeniť – presunúť sa z adorovania práce ako takej (hodiny investované do produkcie) a ísť o úroveň ďalej – čo vytváraš? Koľkým ľuďom to pomáha? Ako veľmi? Keď sa na to pozeráš cez to, čo vytváraš, je pojem pasívneho príjmu aj práce irelevantný. Podstatné je, čo z teba vychádza.

Hovorili sme o probléme s pasívnym príjmom ako o nie dobrom pohľade na bohatstvo, pretože zmizne (či už pomocou trhových mechanizmov – aktívnym zásahom alebo entropiou). To isté je ale na produkčnej strane, ľudia si myslia že bohatstvo vzniká prácou. To ale nie je pravda, bohatstvo vzniká rôznymi spôsobmi a bohatstvo často prácou naopak zaniká – napr. ak si pracovník stavebného úradu, chodíš každý deň do práce na to, aby si zničil obrovské množstvo bohatstva. Títo ľudia chodia do kancelárie, kde vypĺňajú formuláre a riešia emaily. Ničia obrovské množstvo bohatstva (podnikateľ nemôže stavať, lebo vydanie stavebného povolenia trvá rok), pričom samozrejme takáto neproduktívna činnosť je odmeňovaná 800€/mesiac za takmer tretinu nášho času.

Bohatstvo vzniká produkovaním niečoho, čo ľudia chcú.

Je jedno, či robíš hodinu týždenne alebo 12 hodín denne, podľa toho sa produktivita neposudzuje. Ak by som pracoval 8 hodín denne, tak som totálne neproduktívny. A to nemyslím pomer vyprodukované veci (výstup) / počet hodín, myslím absolútne vyprodukované veci.

Svet sa radikálne zmenil, produktivita ľudí je obrovská a už dávno nemusia pracovať, ale bolo by fajn, keby niečo tvorili (nemyslím pseudoumelecky, ale vyslovene podnikateľsky – niečo, za čo ľudia zaplatia peniaze).

Lepšie je produkovať to, čo chceš aby vzniklo. Potom nemusíš mať rád prácu. Dokonca si ju nemusíš ani dopredu zvoliť. Nepoháňa ťa, koľko máš pracovať, vôbec neriešiš, čo je tvoje povolanie. Iba vymýšľaš veci, ktoré by mali existovať a svojím podnikaním zabezpečíš, aby sa to stalo.

Z tohto pohľadu si ako sochár. Sochár sa môže sústrediť na to, že bude pižlikať kameň pol roka, ale to ho nepoháňa, nie je to dôležité a ak by mal technológiu, ktorá to isté urobí za deň, tak ju použije. On neadoruje strúhanie kameňa, on chce, aby existovala tá socha, to je jeho jediný cieľ.

Z pohľadu neefektívnej produkcie (predávam tretinu svojho času za 800€/mesiac) samozrejme pasívny príjem vyzerá ako vykúpenie. Neprídem o tretinu času a budem mať čo jesť.

Čo tak sa na to ale pozrieť cez produkciu?

Dá sa na to ísť rôznymi spôsobmi a to je to, nad čím takto ku koncu roka rozmýšľam – čo vytvorím budúci rok?

Pekný hack povedal Jimmy Song na HCPP 2018[5]. Venoval sa rent-seekingu, čo je ekonomický pojem, ktorý znamená nadobúdanie zisku a obohacovanie sa existujúcim bohatstvom bez vytvorenia nových hodnôt alebo neefektívne presunutie zdrojov (väčšinou zo štátu, teda od daňových poplatníkov) na zabezpečenie monopolného postavenia určitej záujmovej skupiny. Príkladom môžu byť stravné lístky na Slovensku. Keďže veľká časť ničenia bohatstva pochádza práve z rent-seekingu, zmeniť mindset a rozhodnúť sa zarábať kryptomeny, je dobrým prvým krokom. Veľká časť rent-seekingu je založená na štátnych reguláciách a súvisiacich monopoloch – nielen monopolných entitách, ale monopolných procesoch (“takto sa robí účtovníctvo”). Kryptomeny sú tak mladé, že tam takýto priamy rent-seeking zatiaľ až tak nie je. Podstatné pritom je však to, čo zarábate. Ak robíte napríklad investičný fond, ktorý od ľudí vyberá fiat peniaze a investuje do kryptomien, budete stále v starom svete – nie je na tom nič zlé, len stále budete podliehať množstvu finančných regulácii, ktoré ničia bohatstvo. Ak ale robíte veci za kryptomeny – to znamená ľudia vám v skutočnosti platia kryptomenami, ste v paralelnom systéme, kde veľa z týchto vecí zatiaľ nie je.

Druhý hack je zamerať sa na svoje silné stránky. Aké sú? Urobte si test, charakterové silné stránky VIA inštitútu[6] (zadarmo), KOLBE test. A čo sa s nimi dá vyprodukovať? Napríklad u mňa je jasné, že najradšej tvorím sám a potom to konzultujem s ľuďmi. Nemám trpezlivosť na riadenie ľudí a preto nie som dobrý manažér, takže ak potrebujem manažovanie firmy, nájdem človeka, ktorý to vie robiť dobre (čo sa mi v mojich firmách zatiaľ veľmi dobre darilo).

A hlavne – neadorujte prácu, jediné, čo je dôležité je to, koľkým ľuďom dokážem pomocou toho, čo produkujem, pomôcť a ako veľmi. Samozrejme, vo finančnom modeli, ktorý mi funguje. Podobne ako si ľudia môžu odvyknúť od závislosti na cukre, tak si väčšina ľudí môže odvyknúť šeku na fixnú sumu každý mesiac a ročná suma môže byť potom oveľa vyššia.

Mimochodom pri tomto pohľade za podnikateľa nepovažujem klasického freelancera, ten predáva svoj čas akurát viacerým zamestnávateľom. Pre mňa je zaujímavá firma niečo, čo má hodnotu samé o sebe, teda aj keď odídem. Keďže v žiadnej firme nemám v pláne dlhodobo pracovať, sústredím sa na to, čo vytváram, nie na to, koľko pracujem. Ak to, čo vytvorím, vo firme ostane, je to super.

Na druhej strane, nie každý vytvára veci. Sú ľudia, ktorí zabezpečujú, aby rozbehnuté veci fungovali. Tí musia investovať konštantnú energiu, ale myslím si, že mindset “chcem sa vyhodiť z práce” je dobrý. Prestanem robiť veci, ktoré nedávajú zmysel (eliminácia), delegujem/outsourcujem veci, v ktorých nie som dobrý (a niekto iný je lepší) a robím iba to, kde produkujem najviac hodnoty. U každého to bude niečo iné. Toto všetko sa však dá robiť iba v prostredí, ktoré to umožňuje. Dokonca aj zamestnanec musí mať možnosť povedať “táto práca nedáva zmysel, chcel by som radšej robiť niečo iné, prinesie to hodnotu”. K tomuto sa však väčšina ľudí, ktorí sú závislí na mesačnej dávke peňazí na účte, nikdy neodváži. Ak je čo i len malá možnosť, že by som takouto zmenou prišiel o svoju dávku, radšej neriskujem a vyplním ten úplne zbytočný formulár aj 250-ty krát.

Z tohto dôvodu si myslím, že základný krok pre mnohých ľudí je: odvyknúť si od mesačnej výplaty (čo môže znamenať najskôr si z týchto výplat našetriť). Nebáť sa rizika, pretože riziko je jediný spôsob ako dokážeme vytvoriť niečo nové. Vnímať tvorenie nie cez prácu (koľko hodín som tomu venoval), ale cez produkciu (koľkým ľuďom dodám niečo, čo chcú a akú to má pre nich hodnotu).

Držím palce, aby sa nám to podarilo. A ak sa to nepodarí, tak snáď aspoň to krypto pôjde “to the moon”. Dúfam, že máte zainvestované, teda pardon “zariskované”.

[5] YouTube - BITCOIN: THE ULTIMATE SOCIAL JUSTICE- Jimmy Song

[6] http://www.viacharacter.org/character-strengths

Prečo korporácie milujú regulácie

Jeden z najväčších mýtov o voľnom trhu, ktorý poznám je, že veľké korporácie snívajú o voľnom trhu a laissez faire kapitalizme. Nič nemôže byť ďalej od pravdy.

Poznáte to. Zisk z dodávania verejnému sektoru končí v schránkových firmách. Vymyslíme reguláciu – napríklad register konečných užívateľov výhod. Každý, kto chce dodať čo i len toaletný papier cez verejné obstarávanie, musí byť v registri a tam sa konečný užívateľ výhod prizná (hoci má na obchodnom registri aj v banke bieleho koňa). Ak nie, hrozí mu pokuta. Všetci jasajú, ako sme konečne zatočili so schránkovými firmami.

Realita?

Korporácie vrátane schránkových firiem sa tešia. Registráciu zmáknu, obzvlášť keď “vedia”, že pre verejnú správu dodávať budú a zarátajú si tento krok vstupu do registračného systému do ceny. Je to tak hodinová návšteva notára,
stojí to stovky eur a výsledkom je len možnosť predávať verejnej správe.
Takže pre firmy, ktoré chcú predaj verejnej správe len skúsiť, je to bariéra navyše s neistým výsledkom.

Zaujímavé to ale začne byť až vtedy, keď sa na to pozriete z pohľadu začínajúceho podnikateľa (potenciálnej konkurencie). Prejdime od verejnej správy ku klasickému príkladu začínajúceho podnikateľa – stánku s predajom limonády. V Amerike sa tak tradične deti učia zarábať peniaze.

Myšlienka je jednoduchá. Vyrobím limonádu, postavím na kartónovú krabicu plastové poháriky a cenu “$1” a počkám, čo sa stane. Je to dobré miesto? Je cena príliš vysoká? Príliš nízka? Funguje mi predaj lepšie, keď sa usmievam? Keď na ulici predávajú limonádu deti v Amerike, učia sa podnikať, vyrábať produkt, vybrať správne miesto, službu zákazníkom.

Skúsme predávať limonádu na Slovensku. Ak by bola povolená detská práca, dieťa najprv navštívi lekára kvôli preukazu pre prácu s potravinami. Hygiena. V USA nemusíte mať žiadnu “živnosť”, slobodné podnikanie znamená, že môžem podnikať slobodne, nie že môžem slobodne požiadať o povolenie podnikať.

Teraz si predstavte, že už máte obchod s limonádou. Už to nie je stánok, našli ste správne miesto, správny recept, splnili ste všetky regulácie. A príde nová regulácia, napríklad musíte uvádzať zloženie a alergény na každom produkte. Samozrejme, nechce sa vám do toho, ale už ste zvládli toľko vecí pre zabezpečenie podnikateľskej činnosti a jedna regulácia navyše vás už nezabije.

No nový podnikateľ (je jedno, či má 7 rokov alebo 30), ktorý chce predávať limonádu, ešte ani len netuší, či mu biznis pôjde. Ešte predtým však musí vyriešiť množstvo iných problémov – založiť firmu, zohnať registračnú pokladnicu, účtovníka, povolenie na prevádzku, pre všetkých zamestnancov, ktorí budú vyrábať alebo predávať potrebuje ten papier od lekára o zdravotnej spôsobilosti (mimochodom, keď som si ho vybavoval, doktorka sa na mňa ani nepozrela a vystavila mi ho rovno sestrička). A potom pre každú verziu limonády, aj keď ešte nevieme, aké limonády budú, vypísať alergény a zloženie (to sú aktuálne regulácie).

Objavovanie

S Matejom Heldom sme sa v mojom podcaste rozprávali o podnikaní a tom, že podnikanie je proces objavovania[7]. Máloktorý podnikateľ prechádza plynule od geniálneho nápadu k dokonalej exekúcii a zisku. Dlhý proces, ktorý zahŕňa vývoj produktu, zisťovanie ako osloviť daným produktom zákazníkov, ako sa k nim dostať. Vyladiť pomer cena/kvalita. Inovovať rýchlejšie ako konkurencia. Je to veľmi dynamický proces.

Teraz si pozrite obrázok v záhlaví tohto článku. Hmlistá cesta, ktorou sa musíte dostať k finálnemu produktu, absolútne netušíte, ako to tam vyzerá. A hneď na začiatku vás čaká obmedzenie rýchlosti. Je to samozrejme pre vaše bezpečie a bezpečie vašich klientov.

A kto sa najviac z tohto obmedzenia teší? Tí, ktorí už prešli za hmlu. Vedia, že vám to bude trvať veľmi dlho, dokonca sa na to pravdepodobne aj vykašlete.

Komu to prospieva

Kto sa teda teší z regulácií? Socialisti? Ochrancovia spotrebiteľov? Bojovníci proti schránkovým firmám? Každá z týchto skupín sa teší z regulácie, ktorú navrhla.

Odborári sa tešia, že je ťažšie vyhodiť zamestnancov (a to, že po takýchto reguláciách je znížená vôľa zamestnávať ich netrápi, pretože oni už prácu majú). Záchrancovia štátneho rozpočtu sa tešia ako zatočili so schránkovými firmami. Bojovníci proti terorizmu sa vytešujú z každého obmedzenia súkromia.

Ale ten, kto sa teší zo všetkých týchto regulácií je štát a tie firmy, ktoré sú už za hmlou. Vedia, že na akúkoľvek novú konkurenciu čakajú odborári. Vedia, že je čoraz ťažšie robiť finančné transakcie a že firmy musia platiť viac peňazí na právnikov, ochranu osobných údajov a zároveň zákonom dané bonzovanie svojich zákazníkov (KYC).

Funguje to?

Samozrejme, účel svätí prostriedky. Vďaka reguláciám máme superbezpečné jogurty a nezomrieme na otravu; máme teplé stabilné miestečká pre ľudí, ktorí sa zaoberajú dodržiavaním regulácií; vysnívaný pocit bezpečia medzi dvomi teroristickými útokmi, čo je obdobie, kedy nás naši ctení volení zástupcovia ubezpečujú, že už nás tá ďalšia regulácia, na ktorej pracujú, zachráni. A vďaka helmám nezomierajú ľudia pri páde z nákupných centier, ktoré sa stavajú.

Problém je, že aj napriek reguláciám ľudia stále ničia životné prostredie (vďaka štátnym povoleniam), taxikári stále “podvádzajú” ľudí (a šomrú na iných ľudí, ktorí vďaka technológiám a reputačným systémom nemôžu – na podvádzanie zákazníkov a klamanie majú od štátu licenciu len oni). Zlé veci sa stále dejú aj napriek reguláciám. Prečo?

Pretože regulácie sú statické a svet je dynamický. Regulácie schváli parlament, zavádza ich a už v momente, kedy sa o nich hlasuje, svet sa vyvíja ďalej. Regulácie nemajú dobu trvanlivosti a nemajú automatickú klauzulu na prispôsobenie sa svetu.

Túto vlastnosť má voľný trh. Voľný trh je dynamický, dobrovoľná výmena spolu s cenovým mechanizmom sú voľby, ktoré sa dejú každú minútu, každú sekundu. A presne preto tí, ktorí sú už za hmlou, voľný trh nikdy nebudú chcieť. Už vedia, ako navigovať štátne regulácie. “Právom” hovoria, že keď ich museli splniť oni, mali by byť vyžadované aj od ostatných.

Za túto iluzórnu kvalitu a stabilitu platíme pomalým pokrokom v zdravotníctve, vyššími cenami produktov a služieb. Regulácia je z definície zákaz, nehovorí ako veci majú byť, iba aké veci sú zakázané. Reguláciou sa nedá vymyslieť lepší produkt alebo služba, iba nejaké produkty a služby zakázať. A tie horšie, zakázané, mohli byť práve zárodok tých lepších a lacnejších.

Cesta do regulačného raja je dláždená dobrými úmyslami skupín ľudí, ktorí chcú vyriešiť len konkrétny jeden problém, ktorý vo svete vidia a platená a podporovaná firmami, ktoré už svoje miesto na trhu našli.

Ten, komu tieto bariéry vadia, je malý podnikateľ, ktorý chce zmeniť svet, dieťa s limonádovým stánkom a obyčajný volič, ktorému neostáva nič iné, ako sa do svojho raja “prevoliť” cez volených zástupcov. Všetky ostatné možnosti sú totiž zakázané alebo sú za obrovskou cestou plnej hmly – s obmedzením rýchlosti.

[7] https://juraj.bednar.io/podcast/2017/03/19/matej-held-podnikatelsky-aktivizmus/

S pilníkom na nechty na Mt. Everest:
Podpora startupov a elektrických/samoriadiacich áut

Tento text bol napísaný čiastočne ako reakcia na sériu Zápisky z budúcnosti od Michala Meška, konkrétne na diel o samoriadiacich autách[8] (a ktorý je výborný a odporúčam ho prečítať). Objavujú sa v ňom dva sentimenty, ktoré sa mi nepáčia a rád by som ich čitateľom (mojim aj Michalovým) vyvrátil, aj keď ho chápem. Jedná sa o štátnu podporu podnikania a nových technológií.

Podpora exponenciálnych technológií

Začnem špeciálnym prípadom. Vidíme trend, ktorý z nejakého dôvodu “ovládne svet” a myslíme si, že bude mať exponenciálny rozvoj. Keby sme tak vedeli nasadnúť na vlak ktorý nám priniesol mikročipy, Internet alebo mobilné telefóny skôr a ťažiť z neho. Dali by sme ľuďom prácu a mali by sme výraznú konkurenčnú výhodu oproti iným krajinám, kde na tento trend nasadli až neskôr.

Mýtus “firstcomera”

Predstavte si, že sú deväťdesiate roky. Žijete v zaostalej krajine, ktorá nemá ani len pevné linky a začínajú vznikať mobilné siete pomocou skvelej škandinávskej technológie NMT (Nordic Mobile Telephone). Potešíte sa, lebo ako telekomunikačný operátor nemusíte k ľuďom ťahať káble (ušetrené kapitálové výdavky) a postavíte skvelú mobilnú sieť, budete pred krajinami, ktoré telefónnu sieť majú vybudovanú a dokážete ju prevádzkovať. A pokryjete celú krajinu. Vsadíte (správne) na to, že mobilné siete sa stanú exponenciálnou technológiou.

O päť rokov si uvedomíte, akú hlúposť ste urobili – ušetrili ste síce na budovaní pevnej siete, ale vybudovali ste sieť pomocou nesprávnej technológie, navyše v momente, kedy bola najdrahšia. Beriete do ruky graf cien infraštruktúry mobilnej siete a mobilných telefónov, pravítko a spomeniete si na lineárne vs. exponenciálne kroky. Ak by ste budovali niečo, čo má lineárne ceny alebo rozvoj technológie je lineárny, oplatí sa byť medzi prvými. Pretože ceny klesajú len lineárne, ale vy dokážete ťažiť z počtu zákazníkov, zo skúseností, z dlhého marketingu.

Ak ceny klesajú exponenciálne, kupovať a investovať v čase, kedy tá exponenciála začína, je najhoršia investícia ever. V tej dobe je najväčšie riziko (technológia bude nahradená inou technológiou, ľudia novú technológiu nepríjmu, nebudú za ňu chcieť platiť…).

Konkurenční mobilní operátori počkali na GSM siete, ktoré majú nejakú kompatibilitu – aj keď pribúdajú “Gčka” – minimálne v zariadeniach. Budujú jednu sieť vďaka tomu, že SIM karta, ktorá funguje na novších sieťach, funguje aj na starších – aj napriek tomu, že “do vzduchu” sa vysielajú úplne iné vlny. Ak počkali dostatočne dlho, tak sa stalo toto:

- Spláca sa utopený náklad v NMT sieti, ktorá vám je úplne nanič. Pridelené frekvencie sa snažíte využiť inak, hardvér sa snažíte predať nešťastníkom z iných krajín, ktorí sa rozhodli zastaralú sieť držať pri živote, ale kupujú second hand zariadenia, lebo nové nikto nevyrába. Keďže v rovnakej situácii ako vaša firma sú desiatky ďalších firiem, cena týchto zariadení sa blíži k nule.

- Vybudovali ste novú GSM sieť, aby ste boli na tomto novom trhu prví. Zaplatili ste vyššie ceny, investícia do novej siete bola veľká. Príde konkurencia, ktorá nakúpi novú sieťovú infraštruktúru (alebo staršie modely zariadení za výpredajovú cenu) a keďže nemali náklady na to, že boli prví, budú mať nižšie ceny. Vaši zákazníci kvôli nižším cenám radi odídu, takže ceny znížite aj vy.

PayPal, Facebook, Google a pod. neboli prví. Azda jediný súčasný koncept, ktorý bol prvý vo svojej kategórii (decentralizované elektronické peniaze) a naozaj sa od začiatku uchytil, ktorý ma napadá je Bitcoin – a do neho investovalo množstvo ľudí, ktorí podstúpili riziko.

Pilníkom na Mt. Everest

Snažiť sa podporovať nástup exponenciálnej technológie štátnou podporou mi príde ako pomáhať ľuďom vystúpiť na Mt. Everest tým, že skúšame pilníkom na nechty opíliť ostré hrany skál. Exponenciálny vývoj nemôžeme výrazne urýchliť lineárnou investíciou, dokonca ani štátnou.

Čo je horšie, v prípade spomínaného mobilného operátora je všetko v poriadku – súkromný investor stavil na novú technológiu, ktorá sa mu nepodarila.
Možno dostatočne skoro exitol a prenechal tento problém niekomu inému.

Štát vyberá peniaze vo forme daní, oficiálne na pomoc ľuďom. Berie všetkým – bohatým aj chudobným, firmám, ľuďom čo jazdia autom, ľuďom čo fajčia. Následne štát takto vyzbierané bohatstvo presmeruje na riešenie toho, čo vníma ako problém (nezamestnanosť, zdravie, spravodlivosť). Štát je veľmi zlý venture investor.

Zastavme sa napríklad pri technológií solárnych panelov, ktoré toto dokážu interpretovať veľmi dobre. Osobne verím, že technológia solárnych panelov sa v dohľadnej dobe výrazne zlepší a dúfam, že zlepšenie bude dokonca exponenciálne. Ak je lineárne, oplatí sa do neho možno investovať, ak je exponenciálne, tak momentálne sa investícia takmer určite neoplatí. Toto riziko si za všetkých američanov zobral prezident Obama, ktorý začal podporovať startupy, ktoré podnikajú so solárnymi panelmi – štát investoval do firmy Solyndra, prezident išiel na návštevu, odfotil sa pre novinárov, pomohol skvelému ekologickému startupu, ktorý zachráni svet. Keď firma pár rokov na to skrachovala, Obama sa odfotiť na tlačovku už nebol. Obama riskoval peniaze, ktoré vybral od ľudí a ktorí ich veľmi pravdepodobne potrebovali na niečo iné, ako spraviť stávku v ekologickom kasíne. Obama nemohol vedieť, že do tohto biznisu pôjde Elon Musk (a podporiť Muskov Solar City, teraz už Teslu, tiež nepovažujem za správne rozhodnutie).

Ak sa risk oplatí, posunie štát exponenciálu v čase bližšie k nám. Ak to bude naozaj exponenciála, tak tisícnásobné zlepšenie (zníženie ceny alebo zvýšenie efektivity alebo ľubovoľnú kombináciu) oproti súčasnému stavu posunie rádovo o jednotky dní. Lebo skok medzi 99x a 100x bude zanedbateľný. Investujú množstvo peňazí v súčasnosti, aby spôsobili úplne zanedbateľný efekt v budúcnosti. Skúste sa s tou exponenciálou pohrať, nakreslite si funkciu 2^x a s skúste vypočítať, aký je rozdiel medzi 99 násobným a stonásobným zlepšením, ak viete, že medzi dvojnásobným a štvornásobným bolo 12 mesiacov.

Vypočítalo sa, že za všetky dotácie na solárnu energiu v Nemecku sme si kúpili oddialenie globálneho otepľovania o rádovo hodiny. Druhá možnosť bola za tú istú cenu zo sveta odstrániť maláriu. Ja si vyberám druhú možnosť.

Podpora podnikania

Chápem ideu za podporou malého podnikania. Štát investuje do firiem, ktoré považuje za dôveryhodné a potenciálne veľmi ziskové. Štát investuje teraz málo a buď má vo firme podiel alebo dúfa, že neskôr, keď firma zarobí množstvo peňazí, zaplatí aj veľa daní. Zároveň sa k tomu pridá idea, že startup vlastne zamestnáva ľudí a tak znižuje nezamestnanosť.

Ak odhliadneme od základného morálneho problému, ktorý so mnou väčšina ľudí nezdieľa – a síce, že mi príde zvrhlé pýtať od takmer-dôchodcu peniaze z jeho výplaty na to, aby štát mohol riskovať v investovaní do najnovšieho startupu a veľmi pravdepodobne túto stávku prehrať – máme tu aj niekoľko praktických problémov. Prvým z nich je, že štát je veľmi zlý investor. Skúste sa zamyslieť nad tým, aké rozhodnutia robíte, ak hráte poker o vlastné peniaze a keď hráte iba so žetónmi. Ak niekto urobí zlé rozhodnutie a kúpi priveľa skrachovaných startupov, stále môže urobiť powerpoint prezentáciu na ITAPA o tom, ako štát podporuje “kúlové” slovenské startupy – to, že sú všetky z nich v strate alebo skrachovali, je druhá vec. Štát “podporuje” startupy.

Druhý problém je podpora konkurencie. Prečo by mal taxikár za svoje dane podporovať revolúciu v sharing economy jázd? Len preto, že je to teraz “kúl”?
Prečo väčšie zabehnuté firmy majú nedobrovoľne financovať rozbeh svojej konkurencie?

Ďalšia otázka je – naozaj klesne nezamestnanosť alebo len dôjde k zvýšeniu cien kvalifikovaných pracovníkov? Zamestnávajú startupy ľudí, ktorí si nevedia nájsť prácu alebo ostrieľaných ITčkarov a sériových podnikateľov, ktorí to robia popri práci alebo po škole? Samozrejme, problém by bol aj keby si ten štát tie pracovné miesta “kúpil”, t.j. priamo by im zadotoval výplatu.

Exponenciálny rozvoj nie je prírodný zákon – úloha konkurencie

Ďalším problémom s podporou firiem podnikajúcich špeciálne v exponenciálnom odvetví je zjavné nepochopenie, ako exponenciálny rozvoj funguje. Gordon Moore povedal, že sa výpočtový výkon (meraný množstvom tranzistorov na ploche) každých 18 mesiacov zdvojnásobí – to je tá exponenciála. Ale stane sa tak aj v prípade, že štát určí, že Intel je super firma na výrobu mikroprocesorov, naleje do nich veľmi veľa peňazí a konkurenčné firmy (je jedno či sú z rovnakej krajiny alebo nie) skrachujú? Podľa mňa dôvod, prečo sa výkon zdvojnásobí nie je ten, že sme narazili na magickú exponenciálu. Dôvod je ten, že Intel si uvedomuje, že keď vedci nebudú makať na 100%, za 18 mesiacov niekto vyvinie procesor, ktorý je dvakrát rýchlejší a ukradne im zákazníkov. Exponenciála je poháňaná snahou zarobiť. Ak to má byť spôsobom, ktorý je trvalo udržateľný, funguje to vtedy, ak nový produkt má takú hodnotu, aby ju zákazník vnímal ako dostatočne vysokú v pomere k cene.

Ak niekto vyvinie solárny panel, ktorý stojí $10000 na voľnom trhu a štát z neho polovicu zatiahne, motivácia vyrábať lacnejšie panely je výrazne nižšia, firmy prestávajú súťažiť o zákazníkov, súťažia o vyčerpanie všetkých dotácií. Svoje produkty prispôsobia tomu, aby sa kvalifikovali na dotáciu a nie tomu, aby boli čo najlepšie a čo najlacnejšie. Krajina, ktorá toto urobí, na jednej strane tlačí nové zlé peniaze, na druhej strane ich rovno hádže do pece na uhlie.

Štát teda nemá robiť nič?

Myslím si, že štátna podpora akéhokoľvek podnikania – veľkých zahraničných investorov aj malých startupov v akomkoľvek odvetví – je nezmysel. Čo by teda štát mal robiť? Ako vždy, uhnúť z cesty. Nemá šancu nasadnúť na exponenciálu. Pokiaľ sa mašina s úradníkmi pohne tak, že vôbec otočia hlavou, štát bude zanedbateľný hráč.

Predstavte si, že by Skype prišiel do Estónskeho telekomunikačného úradu a povedal im, že chce licenciu ako telekomunikačný operátor, ale nebude používať telefónne čísla a prepojí celý svet a zadarmo. Kým by vôbec estónsky telekomunikačný úrad pochopil, čo od nich chcú, prešli by dva roky. Pozícia “Drahý Skype, všimli sme si, že máte milión aktívnych klientov, mohli by ste nám sprístupniť nahrávky pre užívateľov, na ktorých máme súdny príkaz” je oveľa lepšia. To isté s Uberom. Predstavte si, že by Uber prišiel požiadať o centrálnu taxi licenciu alebo by nútil svojich vodičov vybaviť si ju. Koľko by to asi trvalo mestskému úradu v Bratislave? Teraz je pozícia presne opačná, v meste rozmýšľajú zregulovať Uber tak, aby nenaštvali tisícky vodičov. Radikálne iná dynamika, aj keď štát samozrejme zlobu môže robiť vždy. Pýtať si odpustenie je lepšie ako povolenie, zvlášť v exponenciálnych odvetviach.

Čo by štát mal robiť? Uhnúť z cesty. Oproti exponenciále je štát nepodstatná špendlíková hlavička, mal by sa prestať hrať na dôležitého. Podnikatelia budujú reputačné systémy a bez kvality to už dnes nejde. Internet znížil transakčné náklady natoľko, že štát už zďaleka nie je ten správny poskytovateľ služby “aby ma niekto nepodviedol”.

Konkrétne návrhy:

- Znížiť všetkým podnikateľom daňové zaťaženie.

- Zrušiť daňové licencie (aby bolo jednoduchšie začať podnikať).

- Zrušiť daň z preinvestovaného zisku (podobne ako to má Estónsko). Startupy chcú všetko, čo zarobia, investovať do rastu. Je to štátna podpora startupov, ktoré už generujú zisk – chceme im pomôcť v generovaní ešte väčšieho zisku. Takto podporíme len tie firmy, ktoré preukázali, že dokážu dosiahnuť zisk. Výrazne sa tým znižuje riziko.

- Umožniť všetkým tým, ktorí o to požiadajú, stať sa jednoducho plátcom DPH. Prestať vyberať “zálohy na vratky”, ktoré sú určené úradníkom a arbitrárne. Predstavte si, že chcete robiť startup, ktorý obsluhuje firemných zákazníkov – teda potrebuje byť plátca DPH. Momentálne podáte žiadosť o plátcovstvo DPH a štát vám povie, že od vás chce zálohu €20 000. Ak ste partia troch nadšencov, váš startup práve skončil, aj keď na to nie je žiadny dôvod.Totálne zjednodušiť založenie a prevádzku firmy. Byrokracia s obchodným registrom a množstvom živností a podobne – máme eID. Založenie firmy nemôže byť zložitejšie ako postup, že vložím občiansky do čítačky, vyberiem si meno firmy, postupne vložím občianske všetkých konateľov a elektronicky podpíšem zakladateľskú listinu. Všetky úrady mi napíšu, že ma vítajú v systéme a oznámia mi, kedy odo mňa niečo budú potrebovať. Daňový úrad mi pošle notifikáciu o lehotách, ktoré mám splniť. Takto to funguje v civilizovaných krajinách.

- Zrušiť živnosti. Nemyslím tým zakázať ľuďom podnikať, myslím tým to, že neexistuje žiadny dôvod na to, aby nebol podnikateľom každý. Ak chcem pre niekoho spraviť službu v USA – napríklad niečo naprogramovať, opraviť vodovod, predávať čokoľvek, nepotrebujem žiadnu “živnosť”. Totálne zbytočný koncept. Demokratizácia podnikania. Každý človek nech môže vystaviť faktúru a legálne dodať čokoľvek bez živnostenského úradu a firemných účtov. Zbaviť sa zbytočnej byrokracie, ktorá nič neprináša. Sloboda podnikania neznamená, že keď mi štát vydá listinu, môžem podnikať. Sloboda podnikania znamená, že som slobodný človek a podnikavosť mám v krvi, preto podnikám, kedykoľvek sa mi zachce. Takto začnú vznikať veľmi experimentálne služby, startup môže začať tak, že ho proste začnem robiť a po štyroch mesiacoch môžem zistiť, či sa to oplatí. A ak mi biznisplán nevychádza, tak budem robiť niečo iné, bez toho, aby som akokoľvek interagoval s úradom.

Záver

Štátna podpora podnikania, startupov alebo nových technológií je podľa mňa nezmysel. Je to snaha s veľkým rizikom – pilníkom na nechty zjednodušiť výstup na Mt. Everest. Exponenciály fungujú vďaka snahe zarobiť peniaze, vďaka konkurencií a vďaka tomu, že prinášajú niekomu obrovskú hodnotu. Prestaňme oddaľovať globálne otepľovanie o dve hodiny a umožnime podnikateľom zachrániť svet. Ako na to nájdete v kapitole “Starostlivosť o životné prostredie ako biznisplán na Bali”.

[8] http://bit.ly/samoriadiace-mesko

Rent seeking, eKasa a GDPR

V kapitole “Problém súčasného kapitalizmu a ako ho vyriešiť” sa dočítate o tom, ako tento problém súčasnej spoločnosti riešiť systematicky. To však neznamená, že nie sú horšie a lepšie postoje k hľadaniu renty (rent seeking).

Vyhľadávanie renty funguje tak, že firmy lobbujú za nejakú reguláciu, ktorá im prinesie na trhu s danou reguláciou výhodu, vďaka ktorej zarobia viac. Väčšina odvetví je takýmto spôsobom ovplyvňovaná.

Napríklad – gastrolístky ako celkom zbytočná vec, ktorá sa dá vyriešiť jednou daňovou výnimkou, prinášajú celkom slušné zisky firmám, ktoré tieto gastrolístky vydávajú. To, či to pôvodne vylobbovali oni alebo sa len na tejto „diere na trhu“ zviezli a bránia tomu, aby bola zrušená, neviem a nie je to podstatné.

Veľmi podobné je to s novou vychytávkou štátu – eKasa. Ďalšia zmena registračných pokladníc, podnikatelia budú „upgradovať“ a to prinesie existujúcim aj novým firmám ďalší skvelý zisk. Benefit rent-seekingu pre zákazníka alebo
pre podnikateľa je minimálny, ak teda za benefit nepovažujeme odvrátenie hrozby pokuty.

Nie je mojim cieľom moralizovať ohľadom firiem, ktoré nejakým spôsobom interagujú s vyhľadávaním renty, hlavne preto, že sa tomu dá vyhnúť iba veľmi ťažko – všetko je regulované. To, že nejaká firma za danú reguláciu nelobbovala, neznamená, že to nie je rent-seeking. Nechcem povedať, že ak si to všimneme, nemáme to zakomponovať do biznis plánu firmy, to dokážu iba organizácie, ktoré sú postavené celkom odlišne (pre mňa napríklad Paralelná Polis).

Dôležité je to, aby sme si pamätali, že to je rent seeking a treba ho zrušiť, aj keď sa môže zdať že je to „biznis“.

Príklad z vlastných radov - dlhodobo sa venujem téme informačnej bezpečnosti. Európska únia schválila reguláciu GDPR, ktorá sa zaoberá ochranou osobných údajov. Nám, ktorí máme firmy v oblasti informačnej bezpečnosti (u mňa Citadelo a Hacktrophy), to trochu pomohlo k biznisu. Riešime reálny problém firiem – ochranu pred pokutou za GDPR.

Je dôležité, aby sme mali stále na pamäti, že GDPR je obyčajná rent-seeking schéma a to dokonca aj keď máme pocit, že ako firma prinášame hodnotu – prinášame ju v riešení problému zvaného GDPR. Ak sa nám teda vďaka tejto regulácii darí lepšie, je jednoduché začať obhajovať GDPR ako skvelú vec, ktorá pomáha lepšiemu svetu. Lenže to tak nie je. My riešime problém “pokuty za porušenie GDPR”, ktorý doteraz neexistoval.

Firma, ktorá mala problém s ochranou osobných údajov, má teraz dva do veľkej miery odlišné problémy – splniť GDPR a okrem toho ochrániť osobné údaje. Nie, nejde to ruka v ruke.

Ochrániť proti GDPR pokute sa dá spôsobmi, ktoré nemajú nič spoločné s ochranou osobných údajov. Jedno z najjednoduchších riešení je vypnúť službu pre európskych užívateľov alebo sa pomocou VPN presmerovať do Švajčiarska tak ako sme to urobili v Paralelnej Polis. Okrem toho je možné vygenerovať množstvo papierových dokumentov a prípadnú pokutu na GDPR vyriešiť poistným produktom (čo i len interne, vyčíslením rizika a zarozpočtovaním ho). Alebo oddeliť firmy tak, aby prípadnú GDPR pokutu zniesla spoločnosť s ručením obmedzeným, ktorá na prípadnú pokutu nemá peniaze.

Problém ochrany osobných údajov sa dá riešiť rôznymi spôsobmi, ktoré nemajú nič s GDPR. Asi najlepší spôsob je nezbierať osobné údaje užívateľov. To je v niektorých odvetviach ťažké, pretože GDPR prikazuje chrániť osobné údaje, ale iné regulácie prikazujú osobné údaje zbierať – táto schizofrénia je podľa štátu OK (pretože vidieť údaje na občianskom človeka, ktorý si kupuje SIM kartu je extrémne dôležité, ako inak by sme zabránili teroristickým útokom… Škoda, že to vôbec nefunguje).

Pri eKasa to platí taktiež. Firmy ponúkajúce eKasa / EET[9] riešia jediný problém – ako sa ochrániť pred rent-seeking schémou, ktorú vymyslel štát – predpokladám, že táto rent-seeking schéma bola vymyslená v spolupráci s privátnym sektorom vyrábajúcim pokladne a tzv. chránené úložiská, ktoré sa dokážu na tento systém napojiť.

Je dôležité, aby aj tie „dobré“ firmy chápali, že jediná hodnota eKasa, ktorú prinášajú zákazníkovi, je ochrana pred štátom. A že by bolo lepšie, ak by podnikateľom nebolo treba takúto ochranu.

Niektoré security firmy tento jav nepochopili a propagujú GDPR ako najlepšiu vec na svete. Nie sú zlé v tom, že by za túto reguláciu lobbovali dopredu, lobbujú za to teraz tým, ako predávajú svoje produkty.

Pritom správny prozákaznícky postoj, ktorý máme aj my, je v prvom rade priznať problém a pokúsiť sa splniť GDPR tak, aby to firme naozaj pomohlo aj
v niečom inom.

Je fajn uznať ich trápenie („áno, aj my si myslíme, že je to ďalšia z milióna nezmyselných požiadaviek“) a povedať im „je nám ľúto, že musíte podstupovať túto nezmyselnú reguláciu, preto vám ponúkame niečo navyše, čo vám
naozaj pomôže“.

Pri eKasa to vidím podobne. Namiesto strašenia „ste pripravení? (lebo ak si to od nás nekúpite, štát vám bude robiť problémy)” je podľa mňa fajn iný postoj „Je to hlúposť, je nám ľúto, že to musíme riešiť. Náš produkt vám okrem toho, že nedostanete pokutu, pomôže akceptovať krypto, karty, zlepší evidenciu, zníži náklady, zjednoduší objednávanie, atď.“

Takýto postoj som zatiaľ nezaznamenal. Aj keď pár firiem sa tvárilo, že by sa mal posunúť termín a sú naozaj „naprášky“ z toho, ako amatérsky štát a výrobcovia „eKasa modulov“ pristúpili k tejto regulácii, nezdalo sa, že by vystupovali proti nej.

Sympatické sú pre mňa firmy, ktoré chápu, že sú tu pre zákazníka a jasne pomenujú, čo dodávajú (ochranu pred štátnym násilím) a k tomu pridajú aj niečo, čo ich odlíši od konkurencie spôsobom, že naozaj pomôžu niečo zlepšiť. Ako podnikateľ som rád, keď veci pomenuvávam pravými menami a dodám klientovi hodnotu, ktorú chce, a služba firmy nie je len odpoveďou na strach zo štátu. A to je konkurenčná výhoda a prináša maximalizáciu zisku. V Citadelo sa nám bežne stáva, že zákazníkovi odporučíme, nech si nekupuje penetračný test, lebo im je zbytočný a z nášho pohľadu po nahliadnutí do ich biznisu sa im podľa nás neoplatí. Podobne zákazníkovi nerozprávame, že GDPR je pre nich super vec a jeho aplikácia magicky ochráni osobné údaje.

Kúpite si eKasu od firmy, ktorá straší spôsobom „ste od prvého pripravení? Dostanete pokutu!“ alebo radšej od firmy, ktorá povie: „je nám ľúto, že zase budete musieť plniť ďalšiu hlúpu reguláciu. Pozrite, tu je eKasa, ktorú keď budete používať, nielenže nedostanete pokutu, ale takto vám to zvýši zisk, zlepší XY. Poďme sa spoločne pozrieť ako môžeme zlepšiť váš biznis a minimalizovať riziko buzerácie od štátu“.

Mimochodom, jedným z riešení je zistiť, či nemôže firma potrebu eKasa obísť – tak, že firma zmení procesy spôsobom, aby žiadnu eKasu nepotrebovala.

Je len škoda, že proti veciam ako GDPR a eKasa v horšom prípade verejne nikto nevystupuje a v lepšom prípade iba tí, ktorí by na nej mali akože zarobiť (napríklad moje bezpečnostné firmy v prípade GDPR). A do toho vám (dnes už bývalý) elitný štátny kyberúradník začne verejne rozprávať, ako všetci chceme zarábať na GDPR a ako sme z toho nadšení.

Nie! My chceme robiť Internet bezpečnejším miestom, to je naša vízia a misia. Ani ja, ani hackeri, s ktorými spolupracujeme sa ráno nezobudia a nepovedia si „aký krásny deň, poďme napísať internú firemnú smernicu o ochrane osobných údajov, aby sme splnili GDPR“. Osobné údaje vieme ochraňovať lepšie ako aplikovaním regulácie. Hackeri budú radšej hackovať, navrhovať bezpečné riešenia, programovať, útočiť a zlepšovať systémy ich zákazníkov. Preto si vybrali toto povolanie.

[9] EET je Elektronická Evidencia Tržieb, čo je obdoba eKasa v Českej republike

Starostlivosť o životné prostredie
ako biznisplán na Bali

Bali je zvláštny ostrov. Aj keď chudoba a životná úroveň tam zďaleka nedosahujú náš európsky komfort, ľudia sú tam podnikaví. V mestečku Ubud nájdete viac butikov s oblečením ako v Bratislave - od najlacnejších až po luxusnejšie značky. Ostrov je známy svojim umením, ktoré vo veľkom exportujú do sveta. Vyrezávané sošky, ktoré nechýbajú v žiadnom východom-voňajúcom hipsterskom príbytku v Európe, obrazy a všeličo iné. Ľudia pracujú a vytvárajú. Známa káva predtrávená miestnymi Luwakmi (cibetkami), pestovanie a (aj) export ryže. Priaznivci zaujímavej architektúry si radi pozrú najväčšie bambusové štruktúry na svete[10]. Fanúšikovia slobody učenia a inovácií vo vzdelávaní určite poznajú Green School[11], ktorá sa tiež nachádza v takejto bambusovej štruktúre.

Bali má aj zaujímavé náboženské zvyky. O nich len krátko, lebo súvisia s podnikateľským príbehom. Obyvatelia ostrova považujú za svoju povinnosť udržanie harmónie medzi dobrom a zlom.

V praxi to vyzerá tak, že raz za rok zvolajú všetky zlé aj dobré sily z celého vesmíru na svoj ostrov a oboje tam nakŕmia obeťami v pekných recyklovateľných bio košíčkoch z bambusu. V takýchto košíčkoch kedysi mali všetok odpad, ktorý sa rozložil. Teraz prešli pri obalovom materiáli na plast, ale zvyk len tak odhadzovať odpad zostal.

Keď sme si boli pozrieť Mother Temple, mali sme dohodnutého sprievodcu. Všimli sme si, že stále zbiera plastové odpadky a hádže ich do koša. Trochu sme sa s ním o tom začali baviť a povedal, že zo začiatku ho ten neporiadok iba štval, tak ho len tak zbieral. Neskôr si povedal, že musí nájsť spôsob ako na tom zarábať peniaze. Stretol nejaké dva páry (Austrálčanov a Japoncov), ktorí mu dali kapitál (to je citát, nazval to kapitálom) vo forme stroja, ktorý spracúva plast a premieňa ho na plastový prášok, z ktorého sa dajú vyrábať iné veci - on konkrétne z toho robí plastové kvetináče na sadenie rastlín. Keď to zistil, začal ľuďom platiť za plastové odpadky, takže miestni namiesto toho, aby si z neho robili srandu, začali plasty zbierať. Nakoniec sa mu oplatilo v okolí chrámu urobiť odpadkové koše, ktoré mu turisti aj miestni plnia plastovými fľašami. Hovoril, že má na každom kvetináči zisk jednotky dolárových centov (aj po zarátaní jeho času, energií – v období dažďov treba fľaše sušiť, a splátke kapitálu).

Kamarát Ken, s ktorým sme na Bali boli, si tento príbeh obzvlášť užil. Jeho firma podniká v zelených technológiách (bez štátnych dotácií) a vyvíjajú stroj, ktorý plastové fľaše premení na energiu a uhlíkové produkty, ktoré sa dajú predávať. Hovorí, že obzvlášť keď cestuje do Mexika a vidí bordel vo forme plastových fliaš, len sa usmieva, pretože vie, že čoskoro budú ľudia tie fľaše zbierať a nosiť na ďalšie spracovanie. Ken súhlasil aj s tým, čo hovoril náš sprievodca Wayan. Najlepší spôsob, ako v sebe zozbierať energiu na biznis, je nájsť niečo, čo vás poriadne štve - ideálne opakovane - a tento problém vyriešiť. Kena aj Wayana štvali plastové odpadky. Čo ma u oboch príjemne prekvapilo, ani jeden sa ani slovkom nezmienil, že toto by mala byť starosť vlády alebo nejakej verejnej organizácie. Pri akejkoľvek diskusii na tému životné prostredie v Európe väčšina diskutujúcich začne spievať pesničku o tom, ako by vláda mala tento problém riešiť.

Plastové odpadky však naozaj štvú aj voličov a preto miestni aj štátni politici chcú tento problém riešiť. Vytvárajú recyklačné fondy, vďaka ktorým vznikajú nádoby na triedený odpad, ktorý je potom so stratou prevážaný a spracovaný. V hre sú dotácie (často mestským) firmám, ktoré sa o likvidáciu odpadkov starajú. Na rozdiel od riešení horeuvedených pánov však namiesto produkovania hodnôt, hodnoty likvidujú - na recykláciu minú viac ako vyprodukujú.
Ekofanatici samozrejme hneď hodia námietku, že nemôžeme dať cenovku na krásne čisté prostredie. To samozrejme nie je pravda - môžeme, cenový mechanizmus ocení aj hodnotu čistého prostredia. Ale v tomto prípade nemusíme. Existujú riešenia, ktoré to čisté prostredie zabezpečia tak, že popri tom vyprodukujú hodnotu - zisk. Buďme nároční, nerozmýšľajme tak, že volením si zo spoločného koláča kúpime tie správne nevyčísliteľné hodnoty ako napríklad krajšie prostredie. Môžeme chcieť krajšie prostredie, ktoré zároveň niečo vytvára. Nebojme sa tej cenovky, aj vďaka nej sa ľudia, ktorí vidia v čistom prostredí hodnotu, dajú dokopy a využijú ju ako príležitosť.

Po krásnom inšpiratívnom výlete z Bali sme prileteli na Viedenské letisko. Z neho sme išli autobusom na Mlynské Nivy a keď sme vystúpili, všimli sme si ten do-očí-bijúci plastový odpad v okolí stanice. Takže nielenže za recykláciu plastu platíme (vo forme daní) – namiesto toho, aby ho od nás niekto vykupoval s cieľom zarobiť na ňom – okrem toho to ani nefunguje a napriek tomu všade je odpad. Súkromná ekológia vs. Štátna 2 : -2.

[10] YouTube: TED: Magical houses, made of bamboo | Elora Hardy

[11] YouTube: TED: John Hardy: My green school dream

Paralelné spoločnosti -
čo ostane, ak prestaneme používať štát?

V tejto časti prepojíme jednotlivé časti knihy, veľmi zaujímavým spôsobom. Pozrieme sa na niektoré oblasti života, ktoré dennodenne riešime. Väčšinu týchto oblastí, na ktoré sa pozrieme, sú určitým spôsobom ovplyvňované štátom, ale keďže sa snažíme využiť našu slobodu naplno, všímame si paralelne k nemu existujúce súkromné (trhové) riešenia. Veľmi často sú lepšie, lebo štát je vo väčšine vecí neefektívny a nezameriava sa na užšie cieľové skupiny. Teda pozorovaním ako zlepšiť našu slobodu zistíme, ako niektoré oblasti v živote “hacknúť” a vo väčšine prípadov narazíme na veľmi zaujímavé podnikateľské príležitosti. A často k tomu dokážeme využiť kryptomeny.

Keďže univerzálny návod na podnikanie neexistuje, ide najmä o to, aby sme sa naučili identifikovať príležitosti a ponúkať riešenia, ktoré majú pre ľudí vyššiu hodnotu, ako je ich cena. V takom prípade si ich ľudia dobrovoľne vyberú. Pozrime sa teda na rôzne oblasti života a aké paralelné riešenia
dokázali ľudia vymyslieť. Ak si paralelné riešenia budeme všímať, odpozorujeme hacky na zvýšenie slobody, ktoré často zároveň môžu byť efektívnym podnikateľským plánom.

Začneme jednoduchou otázkou: Ak je sloboda taká super, prečo nie je všade? Prečo evolúcia umožnila vznik štátu, keď je sloboda lepšia a efektívnejšia?

Myslím si, že sloboda je super a práve preto je všade okolo nás, hoci ju až tak nevnímame. Na Slovensku, ale aj v Paname sa cítim slobodne, lebo si môžem robiť to, čo chcem, až na veľmi mizivé promile výnimiek. Keď idem po ulici, cítim sa bezpečne a to aj napriek tomu, že na ulici nepatroluje policajt, ktorý by ma aktívne chránil. Lebo väčšine spoluobčanov nepríde ako dobrý nápad, len tak ma prepadnúť a zbiť. Ak to z času na čas urobia nejakí menej inteligentní hulváti, málokomu príde správne tento čin schvaľovať – bez ohľadu na to, čo sa stane v “trestnom konaní”.

Až na malé výkyvy (ktoré sú vždy súčasť evolúcie – mutácie) tu máme slobodne interagujúcich ľudí, ktorí konajú na základe svojich rozhodnutí.

Čiže – vo väčšine interakcií na štáte vôbec nezáleží. Dokonca ani to, čo si myslíme, že máme “vďaka štátu” funguje vďaka emergentnej morálke a pravidlám.

Ako každý komplexný systém, aj ľudská spoločnosť má variabilitu, ale mám pocit, že sa dostávame do tradičného bodu zlomu. Nie, nepríde po ňom libertariánska utópia, vidím to skôr na ďalšiu dobu temna. Ale tentoraz bude trochu iná – práve vďaka technológiám, ktoré nám umožnia vytvárať aj v silne centralizovanej spoločnosti ostrovy slobody.

Ja a moji kamaráti ich voláme Paralelná Polis. Zaujímavé je, že takéto ostrovy slobody vždy existovali, termín Paralelná Polis pochádza konkrétne z československého socíku (a jeho autorom je Václav Benda), ale paralelné spoločnosti a paralelné riešenia sú bežné, používame ich stále a tvoria jadro našich interakcií. Paralelná Polis ako organizácia tento fenomén skúma, spoluvytvára a kladie na neho dôraz, ale paralelné polis sú už teraz väčšie ako štát. Ak ste sa rozhodli, že nebudete obchodovať so známym podvodníkom, využili ste reputačný systém paralelnej spoločnosti. Podvodník nie je na žiadnom “štátnom zozname”, ale aj napriek tomu viete, že s ním nechcete obchodovať.

Ak niekto dostane výborný nápad, že začne pridávať nebezpečné látky do jedla, ľudia ich prestanú kupovať. A to aj napriek tomu, že si to nemyslí väčšina (vďaka Minority Rule). Trh sa riadi pravidlom, ktoré neschválil žiadny poslanec.

Ak vodič Uberu smrdí a nejazdí bezpečne, po pár jazdách dojazdil. A to aj napriek tomu, že smradľavých taxikárov štát nereguluje. Uber je súkromný poskytovateľ pravidiel pre vodičov v zdieľanej ekonomike, ktorí chcú používať ich platformu.

Takže – z môjho pohľadu evolúcia ukazuje, že až na lokálne fluktuácie, ľudia žijú prevažnú väčšinu času v slobode, môžu sa rozhodovať, ako naložia so svojim časom, prostriedkami, čo budú robiť. Väčšina našich interakcií prebieha na základe emergentných pravidiel, reputácii a “šepkande”, marketingu a na základe mnohých iných mechanizmoch, ktoré umožňujú dobrovoľné interakcie ľudí. A o väčšinu tejto slobody sa nezaslúžili a už vôbec sme sa k nej “nedovolili” v parlamentných voľbách. Vyplývajú z miliárd dobrovoľných rozhodnutí ľudí na trhu.

Sme slobodní aj napriek demokracii, aj napriek centralizácii, aj napriek korupcii a aj napriek policajtom a politikom. A tieto spomínané veci sú prekážka v slobode a robíme s ňou presne to, čo robíme s každou prekážkou – buď sa s ňou naučíme žiť alebo ju obídeme. Ja policajtov napríklad obchádzam pomocou Waze :).

Paralelné polis nie sú výnimkou, sú štandardnou sadou mechanizmov, ktoré vytvárajú prirodzené interakcie medzi ľuďmi. Ale keďže si ich nevšímame, poďme sa pozrieť na paralelné riešenia tradičných problémov tohto sveta podrobnejšie.

Verejné statky

Verejný statok je statok, pri ktorom je ťažké vylúčiť tzv. “čiernych pasažierov”. Tradičný pohľad je, že ak sa rozhodnem postaviť turistický chodník, je veľmi ťažké vylúčiť, aby ho niekto použil zadarmo. Je to teda niečo, čo je verejne dostupné. Problém verejných statkov a možnosti súkromného riešenia skvelo rozoberá Robert Chovanculiak vo svojej knihe Pokrok bez povolenia.

Štát problém “verejných statkov” rieši tak, že nedovolí byť nikomu čiernym pasažierom – dokonca ani tým, ktorí o daný statok nemajú záujem. Je jedno, že neplánujem nikdy použiť kruhový objazd v Medzilaborciach, musím naň prispievať, lebo štát rozhodol, že sa jedná o verejný statok a teda by som naň prispievať mal.

A tu sa dostávame k odvekému problému “Kto by staval cesty?”

Najprv sa pozrieme na to, že či to, čo kedysi bol verejný statok, môžeme vďaka technológiám stále považovať za verejný statok. Naozaj nie je možné vylúčiť čiernych pasažierov z ciest? So systémom skenovania značiek, mýtnych systémov a podobne, už teraz nie sú verejným statkom napríklad diaľnice. Každý, kto ich chce používať, musí zaplatiť poplatok. V zahraničí sú bežné mýtne brány. Buď dokáže brána naskenovať predplatený kredit, alebo zaplatíme za použitie cesty jednorázovo a problém čierneho pasažiera riešiť nemusíme.

Ďalším spôsobom, ako problém verejného statku rieši súkromný sektor, je spájanie verejného a súkromného statku. V obchodnom centre je parkovisko alebo toaleta často zadarmo. Aj napriek tomu, že nedokážu vylúčiť čierneho pasažiera – môžem prísť, zaparkovať, vykonať potrebu a odísť bez toho, aby som si niečo kúpil, väčšina ľudí chodí do obchodného centra nakupovať a v prípade, že by tam nebolo kde zaparkovať alebo kde ísť na toaletu, chodilo by tam menej ľudí. Tieto verejné statky teda zvyšujú hodnotu súkromných statkov a problém čierneho pasažiera sa zaplatí v absencii konkurenčnej nevýhody.

Ďalším zaujímavým spôsobom, ako ľudia riešia problémy verejných statkov, je crowdfunding. O ňom je veľká kapitola v knižke Pokrok bez povolenia a ak vás táto téma zaujíma, naozaj odporúčam knižku prečítať. V skratke crowdfunding rieši problém verejných statkov viacerými spôsobmi. Na to, aby verejný statok vznikol, je potrebné, aby sa vyzbierala cieľová suma (a ak sa nevyzbiera, verejný statok nevznikne a ľuďom sa vrátia peniaze). Ak ľudia daný verejný statok chcú, musia sa vyzbierať – čierny pasažier nemôže zneužívať verejný statok, ktorý neexistuje. Crowdfunding tak umožňuje kooperáciu ľudí, ktorým záleží na tom, aby verejný statok (napríklad aj cesta) existoval. Mnohí crowdfunding vnímajú ako spôsob na predpredaj súkromných statkov – napríklad Pokrok bez povolenia a aj moja kniha vznikli práve vďaka crowdfundingu. To, že sa pomocou crowdfundingu úspešne stavajú mosty, financuje armáda na obranu krajiny alebo stavajú verejné kúpaliská, je však dôkazom, že máme spôsob, akým sa dá zabezpečiť to, o čom si ľudia mysleli, že to dokáže iba štát. Crowdfunding navyše zahŕňa dôležitý mechanizmus, ktorý štátom generované verejné statky nemajú – verejný statok, o ktorý nie je dostatočný záujem, nevznikne.

Vráťme sa ku kruhovému objazdu v Medzilaborciach. Naozaj ho treba? Ak naň žiadny obyvateľ alebo človek, ktorý tadiaľ často jazdí, nechce prispieť, možno je existujúca križovatka dostatočne dobré riešenie. A možno ľudia radšej uvítajú opravu výtlkov alebo semafór pre chodcov pri základnej škole.

Tu sa dostávame k druhému aspektu súkromného financovania. Ak sa opýtate náhodného človeka na ulici, či si praje lepšie školy, lepšie zdravotníctvo, lepšiu bezpečnosť a lepšie cesty, na všetko odpovie kladne. Málokto si myslí, že by chcel horšie školy. Ale ak experiment trochu zmeníme a postavíme pred neho štyri kasičky “škola”, “nemocnica”, “policajti” a “cesty” a má do nich hodiť časť zo svojej peňaženky, v prvom rade zistíme, že úplne prvé, čo ho zaujíma je pečené kura na večeru. A ak má deti, možno školu, ak má starších príbuzných, možno trochu prispeje na nemocnicu. Ak žije v nebezpečnej časti mesta, prispeje na policajtov. A ak jazdí, možno prispeje na cesty. Súkromné financovanie teda nekalkuluje len s informáciou o tom, či niečo má alebo nemá vzniknúť, ale aj s informáciami, ako veľmi ľudia chcú, aby to vzniklo.

Prvá forma otázky – “čo chcete, aby bolo lepšie” totiž nemá hraníc. Všetko sa dá zlepšovať a málokto si uvedomuje, že zlepšovanie je vždy na úkor niečoho iného – skutočné bohatstvo (produktívna energia ľudí, výrobné stroje, budovy a podobne) nie sú nekonečné. Ak chceme novú nemocnicu, nemôže v tej budove byť zároveň škola a policajná stanica. Ak máme obmedzené množstvo budov, musíme si vybrať alebo postaviť novú budovu. Na to potrebujeme zase stavebnú techniku, prácu robotníkov, materiál a územie, kde ho postavíme. Až druhá forma otázky nám umožní usporiadať priority a urobiť to, čo ľudia naozaj chcú.

Aj vďaka technológiám teda verejné statky môžeme dodávať mimo štát – často dokážeme efektívne vylúčiť čiernych pasažierov a z verejného statku urobiť statok súkromný, ktorý slúži zákazníkom a rozvíja sa na základe ich skutočných preferencií. A vďaka iným technológiám dokážeme efektívne alokovať bohatstvo tak, aby vznikli tie verejné statky, o ktoré je záujem. Crowdfunding nie je len “pošlite mi sem peniaze a ja niečo urobím”, je to spôsob, akým organizovať veľké množstvo ľudí na to, aby si spoločne zlepšili svoje životy.

Reputácia a súkromní poskytovatelia práva

Zdieľaná ekonomika nám prináša aj druhú potrebu, o ktorej sa dozviete zaujímavé veci v knihe Pokrok bez povolenia. Hovoril som o nich v úvode tejto kapitoly – nepísané aj písané pravidlá, ktoré vznikajú z interakcií medzi ľuďmi a používaní súkromných statkov. A reputácia, vďaka ktorej dokážeme zo spolupráce a interakcie vylúčiť nevyhovujúcich partnerov, či už ako trest za predchádzajúce správanie alebo ako prevenciu budúcich možných problémov.

To, o akú silnú formu paralelnej regulácie sa jedná, si však mnohí ľudia neuvedomujú. Ľudia majú pocit, že to, čím sa riadia, sú zákony. Tie väčšinou ani nečítali, predpokladám, že väčšina ľudí dokonca nevidela jediný celý zákon.

Súkromní poskytovatelia pravidiel však existujú a spôsoby, ako ich vynucovať, sú rôznorodé. Napríklad už len dôvod, prečo čítate moje blogy na webe je, že môj prehliadač stránok, v ktorom svoje texty píšem, sa riadi rovnakou sadou pravidiel ako server, na ktorom beží aplikácia, do ktorej to píšem. Operačný systém musí spĺňať pravidlá TCP/IP protokolu, prehliadač podporuje štandardy HTTP, HTML, CSS, ECMAScript. Klávesnica, ktorá je pripojená k počítaču podporuje zase štandard USB. Ani jedna sada z týchto pravidiel nie je určená zákonom. Dokonca existujú aj výrobcovia, ktorí sa aktívne rozhodli tieto štandardné pravidlá porušovať, napríklad staršie verzie prehliadača Internet Explorer. Vďaka tomu, niektoré stránky hneď po zistení, že máte takýto prehliadač, odmietnu kooperovať. Je to jednoduchšie ako podporovať inú sadu pravidiel. “Ak nespĺňate pravidlá, odmietame s vami interagovať, skúste iný prehliadač, ktorý ich spĺňa”.

Toto sa netýka iba technologických pravidiel. Týka sa to dokonca bankového sektora alebo daní. Mnohí si myslia, že platenie dane alebo pravidlá používané bankami pri boji proti špinavým peniazom sú dané výhradne miestnymi zákonmi a reguláciami. Možno vás prekvapí, že v daňovej otázke oveľa dôležitejšou autoritou ako Ministerstvo Financií je organizácia OECD.
A pri bankových prevodoch sa banky riadia okrem iného napríklad aj pravidlami organizácie FATF-GAFI.

Tieto pravidlá navyše nemusia byť rovnaké. Rôznorodosť systémov pravidiel ukazujú napríklad kryptomeny. Tie fungujú tak, že ak sa ľudia zhodnú na pravidlách, vidia rovnaký “stav účtov”. Kto nasleduje pravidlá siete Bitcoin, má bitcoiny. Ale ak sa niekto koncom júla 2017 rozhodol, že preferuje väčšie bloky a nasledoval pravidlá tejto siete, používa Bitcoin Cash. Primárny rozdiel medzi rôznymi kryptomenami je práve v odlišných pravidlách, ktoré si konkurujú a tieto systémy dokážu koexistovať vedľa seba.

Súkromné poskytovanie pravidiel funguje aj na úrovni dobrovoľnej regulácie, ktorá prináša konkurenčnú výhodu. Príkladom môže byť organizácia Nepracujeme pre štát, ktorá združuje firmy, ktoré svoje energiu nevenujú obchodovaním so štátom, a to ani nepriamo. Je to pre nich konkurenčná výhoda, pretože sú preferovaní zákazníkmi, ktorí rozmýšľajú podobne – dokonca takto podobne zmýšľajúce firmy si poskytujú navzájom aj zľavy. Podobným príkladom môže byť aj organizácia Cruelty Free Kitty. Je to organizácia, ktorá mapuje značky, ktoré netestujú svoje produkty na zvieratách a ani im pri výrobe svojich produktov neškodia. Dobrovoľné vystavovanie sa určitým pravidlám je na jednej strane obmedzenie konania, na druhej strane to zvyšuje (reputačnú) hodnotu firmy.

Mnohí namietajú, že existujú pravidlá, ktoré paralelní poskytovatelia pravidiel nedokážu dodávať. “Dôkazom” je ale väčšinou to, že tieto pravidlá určuje štát a teda žiadni takí poskytovatelia neexistujú. Skúsme myšlienkový experiment. Chvíľu sa hrajme na to, že štát neexistuje a teda neexistuje štátny poskytovateľ “zákazu vrážd”. Fero zabije svojho suseda Petra, lebo spal s jeho ženou. Na druhý deň sa zobudí a usmiaty ide do potravín a kúpi si rožky s treskou, akoby sa nič nestalo. Naozaj? Myslím, že v prvom rade od neho ujde žena, v druhom rade rodina a kamaráti Petra by s Ferovou bezproblémovou a šťastnou existenciou mali dosť zásadný problém. Ostatní susedia v paneláku asi tiež nebudú nadšení z toho, že medzi nimi býva niekto, kto svoju prehru v súťaži o ženu neveru rieši ostrým nožom. Za pravidlá proti vraždeniu nevďačíme štátu, máme ich dávno zabudované v spoločnosti a sú vynucované na mnohých úrovniach. Veľká pravdepodobnosť je, že Fero strávi zvyšok života za mrežami – to je len jeden z mechanizmov, no nie jediný mechanizmus “zákazu vrážd”. A možno nie je ani najúčinnejší.

Je dôležité si uvedomiť, že sa vystavujeme rôznym pravidlám od rôznych poskytovateľov. Niektoré sú explicitne napísané na papieri. Niektoré vznikajú ako emergentný jav z interakcií a morálky v spoločnosti. Niektoré dodržiavať musíme, niektoré chceme a dodržiavanie niektorých si môžeme vybrať.

Pravidlá sú však len jednou z častí paralelnej spravodlivosti. Ako zabezpečíme, aby tieto pravidlá aj niekto dodržiaval, prípadne ak ich nedodržiava, aby bol potrestaný?

Možností je viacero. Jednou z nich je nastavenie pravidiel tak, aby k podvodu nemohlo prísť. Takto funguje napríklad Lightning Network v Bitcoine, Bitcoin samotný alebo “smart contracts”. Dodržiavanie pravidiel tak algoritmicky overuje nejaký systém a interakcie, ktoré pravidlá nespĺňajú, buď vôbec nenastanú (smart contracts, kryptomeny) alebo ten, ktorý pravidlá poruší, je automaticky algoritmicky potrestaný (Lightning network).

Druhá možnosť je, že pravidlá centrálne vynúti platforma, na ktorej sa interakcia odohráva (nie štát). Takto funguje napríklad PayPal, Taobao, Ebay, Uber, Airbnb a podobne. Ak ma niekto podvedie, neobraciam sa na štát a spotrebiteľské právo, ale na platformu, ktorá môj problém vyrieši.

Ďalšou možnosťou, ktorá je častou najmä pri anonymných alebo jednorázových vzťahoch, je predplatenie pokuty. Ak si chcete prenajať auto alebo bicykel, často vám na karte zablokujú pomerne vysokú čiastku, ktorá vám prepadne, ak by ste auto či bicykel nevrátili alebo ich vrátite poškodené. Na dark marketoch ako napríklad Silk Road sa celá suma zamkne do tzv. “escrow” kontraktu, ktorý vám prepadne v prípade, ak pravidlá porušíte.

Pri opakovaných vzťahoch s platformou (AirBnb, Uber alebo Paralelná Polis) je dôležitým nástrojom reputácia. Ak hrozí, že s pokazenou reputáciou nebudete môcť platformu naďalej používať, neoplatí sa vám v žiadnej jednotlivej interakcii podvádzať. Ak chcem byť klient alebo vodič Uberu, neoplatí sa mi podvádzať, pretože získam málo, ale prídem o možnosť platformu používať.

Inou možnosťou sú externé systémy reputácie. Hodnotenie lekárov, predajcov alebo produktov. Ak vytvorím nový produkt, chcem, aby mal dobré recenzie. Chcem, aby som ako predajca mal čo najlepšiu reputáciu u ľudí, ale aj na platformách. Kaviarňam a reštauráciám záleží na hviezdičkách a recenziách na Tripadvisore, Google Maps alebo iných platformách.

Ako dochádza k integrácií a prepájaniu rôznych platforiem, osobná aj firemná reputácia naberá na hodnote. Servery ako booking.com môžu byť zdrojom reputácie, dokonca aj v prípade rezervácie ubytovania cez inú službu.

Zaujímavosťou na reputácii je to, že je subjektívna a má rôzny dopad. V Číne asi závisí viac na reputácii cez WeChat ako Booking.com, McDonald’s trápi viac reputácia medzi svojimi zákazníkmi ako medzi vegánskymi eko-aktivistami. Vďaka tomu každý človek používa tie reputačné systémy, ktoré odrážajú jeho vnútorné hodnoty a nastavenie, pričom centrálna “reputácia” ani nemusí existovať alebo nemusí byť používaná.

Ďalšou možnosťou riešenia sporov je arbitráž, napríklad pomocou decentralizovaného systému Arbitrust. Obidve strany, ktoré sa dostanú pred arbitra sa dopredu zaviažu, že budú súhlasiť s výsledkom rozhodnutia. Ak odmietnu arbitráž, prichádza na rad ostrakizácia a reputácia – človek je vylúčený z komunity a z budúcich možných obchodných vzťahov, pretože odmieta spravodlivé riešenie sporov.

Paralelné vzdelávanie

Keby neexistovali štátne školy a povinná školská dochádzka, deti by boli hlúpe a nechodili do školy, lebo by makali na poli namiesto školy.

Pekná teória, v skutočnosti úplne mimo. James Tooley^12 zobral batoh a išiel sa pozrieť na to, ako to je v skutočnosti. Zistil, že najchudobnejšie deti v skutočnosti chodia do súkromných škôl. Najchudobnejšie deti v Indii a Afrike, nie “chudobní” nezamestnaní na sociálnych dávkach v Európe. Aj v slamoch si rodičia uvedomujú, že ak ich deti nebudú vzdelané, tak sa zo slamu nikdy nedostanú. Ak si niektoré deti nevedia dovoliť ani ten dolár mesačne, ktorý stojí súkromná škola, mnohé súkromné školy niektoré deti vzdelávajú zadarmo (v jednej škole v Nigérii to bolo 9% detí).

Na tomto mieste sa hodí krátke pozastavenie. Ľudia majú často predstavu, že ak je niečo “súkromné” a s cieľom zisku, je to automatický zlé a chamtivé. Charita, neziskovky a štát sú tu na to, aby robili “dobro” a tie zlé súkromné firmy, ktorým ide iba o zisk, nejako pretrpíme, ale nepovažujeme ich konanie za “dobro”. V skutočnosti to tak ale nie je. Väčšinu týchto súkromných škôl založili rodičia, ktorí skrátka chceli, aby ich deti mali dostatočné vzdelanie, ktoré štátne školy, ktoré sú “zadarmo”, jednoducho nie sú schopné poskytnúť. Ich motivácia bola predovšetkým poskytnúť službu, ktorá je udržateľná a vyrieši ich problém.

Samozrejme, všetci mohli kandidovať na ministerstva školstva a “zmeniť školy zhora”. Lenže založiť súkromnú školu v slame je jednoduchšia a efektívnejšia cesta, ktorá funguje prakticky okamžite.

Postaviť trvalo udržateľné riešenie problému a zarobiť na tom, je z môjho pohľadu konanie dobra. Je jedno, či je to firma, neziskovka, charita alebo cirkev. Všetky tieto organizácie hľadajú spôsob, ako dlhodobo získavať príjem na to, aby mohli konať to, o čom si myslia, že prináša hodnotu.

Pri vzdelávaní znova používame viac neštátne (paralelné) riešenia ako štátne. Áno, takmer každý z nás chodil na základnú školu, kde sme sa naučili čítať a písať, počítať a niektorí si zapamätali, kedy sa narodil Ľudovít Štúr. Ale väčšinu toho, čo sme sa naučili a dennodenne používame, sme sa nenaučili v škole a už vôbec nie v štátnej škole. Od učenia sa popri práci, internetových kurzov, prednášok, ktoré robia rôzne organizácie (napríklad aj Paralelná Polis), rôznych YouTube videí, Khan Academy až po súkromné platené kurzy. Pre vzdelanie nebol nikdy lepší čas. Informácie sú takmer zadarmo, ľudia sa môžu špecializovať a ak sa niekto chce niečo naučiť, má takmer nekonečné možnosti bez ohľadu na finančné možnosti. Namiesto počúvania znudeného pedagóga ako tridsiaty piaty rok diktuje deťom do zošita dejiny sveta, si môžeme vypočuť Hardcore History, prečítať nespočetné množstvo kníh, študovať Wikipediu v prakticky akomkoľvek jazyku. Informácie sú dostupné a je len na nás, akým spôsobom ich budeme prijímať a pracovať s nimi, aby sme získali skúsenosti.

Ako ste si iste všimli, nie som skvelý autor textov. Píšem dlhé a zložité vety. Mnohé veci by sa dali povedať lepšie. Ale na rozdiel od väčšiny ľudí si dokážem naozaj sadnúť a takýto článok napísať. To nevie veľa ľudí. Nie je to vďaka tomu, že som dával pozor, keď nás učili písať slohy. Je to vďaka tomu, že som písal pre časopis PC Revue a videl som, ako vyzerá výstup od korektora alebo kolegu Peťa Palúcha, s ktorým sme si navzájom pripomienkovali články o Linuxe. Programovať neviem preto, že by som sa to naučil na hodine informatiky. Prečítal som si manuál a začal som experimentovať.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hackni sa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.