Juraj Bednár, 2020

Grafická úprava
Emanuel Simoes

Jazyková korektúra
Marianna Sádecká

Tlač a knihárske spracovanie
Typografia plus, s.r.o.
Prvé vydanie, ePub

ISBN 978-80-570-2564-1

Pre Janku a Nea

Ďakujem všetkým, ktorí mi pomohli s výrobou tejto knihy - Marianne Sádeckej, Emanuelovi Simoesovi, Pavlovi Luptákovi a Michalovi Tomekovi.

Kniha vznikla aj vďaka podpore ľudí, ktorí si ju predobjednali ešte skôr ako bola hotová. Ďakujem komunite Paralelnej Polis za podporu a možnosť formovať moje myšlienky v kreatívnom a inšpiratívnom prostredí.

Predhovor editorky

Juraj ako libertarián nikdy nepatril k tým, ktorého svet by bol tvorený len pasívnym reptaním. Založil zopár IT firiem, množstvo jeho projektov, v ktorých figuruje, sa ani nedá zrátať… Jednoducho - vytvára si svet najlepšie ako to len ide. A je potešujúce byť v blízkosti takýchto ľudí. Keď ako teeneger vydával knihu V sieti, ešte asi netušil, kam sa jeho osobná filozofia bude za dve desiatky rokov bude posúvať. Pre tých, ktorí poznajú komunitu etických hackerov je jeho putovanie od technických problémov až po otázky filozofie a etiky možno predpokladateľné. Pravidlá etiky týchto white hackerov sú jedny z najsilnejších morálnych systémov medzi etickými systémami komunít, aké som vôbec objavila. Juraj okrem toho do svojich najnovších kníh Hackni sa a Veľký reštart zapojil znalosti z iných odvetví. Kniha, ktorá v sebe dokáže skĺbiť sci-fi, ekonómiu, biohacking a mnoho ďalších disciplín, filozofiu nevynímajúc, sa neobjavuje na knižnom trhu často. A dá sa polemizovať či Jurajove knihy sú súčasťou knižného trhu, lebo cesta k tejto knihe je podmienená nákupom za kryptomenu, čo samozrejme selektuje vytrvalejších čitateľov od tých pohodlnejších, ktorým sa ku kryptomenám a do nových technologických hlbín pohnúť stále nechce.

Veľký reštart nie je (len) o covide. Korona kríza je len udalosť, na ktorú sa dá učebnicovo nadviazať a na tomto pandémiou a začínajúcou finančnou krízou vytvorenom prostredí si vysvetliť, aké možnosti máme v akejkoľvek inej situácii plnej silnej neistoty. Jurajova knižka nehovorí o tom, aby ste si išli nakúpiť solárne panely, lebo začala pandémia, čochvíľa nebude elektrina a apokalypsa už je blízko. Juraj vám predstavuje komplexnejší spôsob uvažovania, ktorý on sám používa. Ak budete čítať dostatočne pozorne, pretože nepúšťate sa do ľahkej oddychovej literatúry, a vstrebete okrem Jurajovej novej slovnej zásoby a svojského jazykového štýlu aj jeho spôsob uvažovania, Jurajove myšlienkové experimenty vás vyvedú z hraníc vášho doterajšieho uvažovania - ak samozrejme chcete.

„Vidieť veci, keď sú iba v zárodku, to je genialita.“ — Lao-c’ čínsky filozof

Podobne ako pri centrálnom plánovaní, ktorého negatívny efekt bol vďaka Hayekovej eseji Use of Knowledge in Society zrejmý ešte dávno pred jeho centrálnym nasadením na milióny ľudí, aj pri korona kríze by sa lepšie postupovalo s lokálnejším prístupom k reguláciám. Vládni predstavitelia stáli rozpačito na tlačovkách a zdalo sa, že sú v peaku LSD tripu a roztekajú sa im významy

slov, ktoré práve dostali z úst. A v takomto stave nie je dobré robiť rozhodnutia. A už vôbec nie také, ktoré ovplyvnia životy miliónom ľudí. No veľká časť z týchto miliónov ľudí čakali v prostredí neistoty aspoň na nejaký záblesk mojžišovej palice, ktorá im ukáže, kadiaľ majú prejsť. Táto veta platí pre postsocialistické obdobie a platí aj pre súčasné dôsledky pandémie. Dôsledky centrálneho plánovania pociťujeme v našich končinách dodnes. Ľudia sa po prechode zo socializmu na demokraciu nenaučili myslieť podnikateľsky zo dňa na deň. No život netreba zasvätiť postsocialistickým traumám ako sa tomu oddala v mnohých kúskoch česká kinematografia, ale treba sa vydať na dobrodružnú cestu objavovania a podnikania. Ak sa necítite prepojení s masou demokratickej väčšiny natoľko, že by ste si chceli vyskladať život podľa toho, ako to robí väčšina, vydajte sa svojou cestou.

A akú rolu v tomto kolektívnom ošiali sloganov #spolutodáme zohráva individualita človeka? Najväčšiu. Žijeme v čase, keď môžeme mať vysokú mieru kontroly nad svojimi vlastnými životmi, ak sa chytíme šancí a zodpovednosti. Podľa seba, nie podľa toho, ako k riziku pristupuje väčšina na čele s “náčelníkom” - môže to byť správne, ale nemusí, príp. to nemusí byť to správne pre nás.

Od Jurajovej prvej knihy V sieti po druhú knihu Hackni sa prešlo 17 rokov. Od krstu knihy Hackni sa po napísanie Veľkého reštartu prešlo šesť mesiacov. Keď sa krstila kniha Hackni sa, krstilo sa nie vínom, ale netradične - adaptogénnou hubou Chaga. Jurajove myšlienky sa tlačia von ako huby prerastajúce škárkami a myslím si, že tieto kapitoly sú stále len začiatkom vo verbalizovaní jeho filozofie. Juraj mi odporučil film Fantastic Fungi, ktorý veľkolepo predstavuje, aký fantastický a zložitý je celý ekosystém húb a ako je tento komplexný systém dôležitý pre náš život na planéte. Huby sa tu stávajú symbolom adaptability vo svojej komplexnosti.

Jurajova kreativita, spôsobená aj značným praktickým vytunením života a biohackerským prístupom, bola pri písaní taká silná, že autor písal rýchlejšie ako editor stíhal editovať. Jurajov jazykový štýl je špecifický a po skúšaní rôznych variant jazykových úprav prišlo zistenie, že svojrázny jazyk je v kontexte myšlienok zrozumiteľný a dokonca zrozumiteľnejší ako editorské náhrady, ktoré sa chvíľami predierali, no vo väčšine prípadov sa text a formulácia vrátila do Jurajovho vyjadrovacieho naratívu len drobnými korekciami. Jazykovedný ústav Ľudovíta Štúra pri tejto knihe môže zaradiť do slovníka mnoho novotvarov, ktoré však z Jurajovho uvažovania spontánne vyplynuli. A jazyk je predsa “spontánny poriadok” tak ako by mala byť aj ekonomika.

Marianna Sádecká

Obsah

Úvod

Čo je to Veľký reštart?

Ako sa správať v prostredí neistoty?

Keď nemám dostatok informácií

Pravdepodobnosť skupiny vs pravdepodobnosť časovej postupnosti

Ako teda v takomto prostredí uvažovať?

Je to “iba chrípka”

Realita nie je to, čo vidíme na vlastné oči

Mediocristan vs extrémistan

Zákon veľkých čísel

Krehkosť a antifragilita

Sloboda ako opcionalita

Decentralizácia

Optimalizácia vs robustnosť

Adaptabilita

Všetko so všetkým súvisí

COVID-19: Osobný prístup

Osobná zodpovednosť

Predpovede a intervaly spoľahlivosti

Nie sú to izolované udalosti

Byť vedomý

Panika

“Ešte to nie je u nás”

Čo môžeme robiť

Nikto nepríde

Prijať realitu

Záver

Kríza – čo to znamená, ako sa na ňu pripraviť a čo robiť (osobný pohľad)

Bude to zlé, ale nebude to také zlé,ako si mnohí myslia

Ako vnímať krízu

Ako to súvisí so súčasnou krízou?

Aké vlastnosti sú vhodné v kríze?

Čo teda robiť?

Svet nám nič nedlhuje – a to je dobre (čo s ľuďmi, ktorí odmietajú nosiť rúška)

Zodpovednosť za seba

Decentralizácia pravidiel

Alealeale… efektivita!

Rúško ako príležitosť

Záver

Chyby v uvažovaní a intervaly spoľahlivosti modelov – dobré a zlé správy

“Ak kritizuješ modely, ukáž tvoj model”

Čo teda robiť?

Keď mám v ruke kladivo, všetko vyzerá ako klinec

Pokrok bez povolenia

Adaptabilita

Módou proti korone

Pravdepodobnostné rozdelenie pandémií

Oklamaní štatistikami - smrť je istota, ostatné je neistota

Chyby v uvažovaní o riziku

Záver

Adaptabilita, prehnané reakcie a centrálne riadenie

Rozmýšľanie, autority a zotrvačnosť

Sústredenie sa

Zotrvačnosť

Práca a podnikanie v prostredí neistoty

Pracovné portfólio

Nie všetko novšie je lepšie

Mindset “renesančného človeka”

Čo je to práca?

Distribuovaný tím

Budúcnosť stretnutí

“Nič nie je nad osobné stretnutie”

Etika a slušnosť

Stretnutia vo virtuálnej realite

Virtuálna realita po Veľkom reštarte

Ďalšie pokusy s virtuálnou realitou

Metaverse

Potenciál virtuálnych priestorov

Zmeny vo vzdelávaní

Ekonomické dopady krízy

Ako je to s firmami

Buďme príliš malí na to, aby sme zlyhali

Krehkosť malých a veľkých firiem

Rast a veľkosť ako indikátor statusu

Ako sa veci “majú robiť”?

Freelancer alebo konzultant

Prečo existuje firma?

Spolupráca a koordinácia

Úspory z rozsahu?

Predčasná optimalizácia

Kde zohnať kapitál?

Antifragilita

Dutá firma

Node-first vzťahy

Biohacking a nečakané situácie

Špehovacie systémy

Ako sa Slovensko pripravuje na zavedenie diktatúry čínskeho typu

Internetová cenzúra

e-Kasa

Sledovanie a blokovanie finančných tokov

Technológie sledovania pohybu obyvateľov pomocou mobilných telefónov

Zákaz anonymných SIM a platobných kariet

Obmedzenie používania hotovosti a “crypto unfriendly” legislatíva

Zhrnutie

Ako sa Slovensko pripravuje na zavedenie diktatúry čínskeho typu v čase COVID-19 pandémie

Pandémia posilňuje autoritatívnosť štátov

Únik citlivých informácií o pozitívne infikovaných pacientoch

Sledovanie telefónov ako nový anti-privacy “štandard”

Anonymný “contact tracing” alebo prečo štát nepotrebuje žiadne informácie od mobilných operátorov

Anonymné SIM/eSIM karty – chránia naše súkromie alebo ohrozujú našu bezpečnosť?

Ďalšie kroky na zvýšenie súkromia

Záver

Individualizmus, altruizmus a vrstvenie

Motivácie

Jablká, hrušky a empatia

Interakcie v prírode – kto som?

Rozšírenie pojmu “jednotlivec”

Ľudstvo a planéta

Záver

Strach v prostredí neistoty

Antifragilita a strach

Strach z neznámeho, stres

Katastrofické scenáre

Pár hackov na stres a strach

Ako sa nenechať vyhackovať strachom vyvolaným politickým marketingom

Strach v iných oblastiach

Strach a zákony

Čo so strachom?

Vyriešenie problému

Ako zachrániť planétu bez použitia strachu?

Pár úvodných faktov

Ako motivovať trh, aby bol priaznivejší k životnému prostrediu

Kampane a strach

Investície do technológií

Pozitívna marketingová kampaň

Centrálne plánovanie prírody? Nie, radšej punk

Podpora zdieľanej ekonomiky

Zvyšovanie životnej úrovne

Záver

Paralelná výroba energie  – solárny panel nie je raketová veda

Prepping a adaptabilita

Digitálny prepping - ako pripraviť svoje zariadenia na nečakané udalosti

Záložné zariadenie

Komunikácia

Bezpečný a anonymný Internet

Kryptomenová peňaženka

Ukladanie hesiel

Mapy a navigácia

Mapa hotspotov

Offline medicínska Wikipedia - WikiMed

Prehliadač Brave

Ukladanie súborov

Starostlivosť o zariadenia

O (ne)volení, červených panáčikoch a náckoch

Volenie vo voľbách ako gambling

Ale ja tu chcem ostať žiť…

Zahraniční Slováci

Percentá

“Ale systém nezmením…”

Je štát pre nás dôležitý?

Myšlienkový experiment – štát ako náboženstvo

Akceptácia reality

Náckovia

Záver k (ne)voleniu

Krása obmedzených zdrojov

Utópia Star Treku

Battlestar Galactica

V reálnom svete

Dropgangs

Počítače a Internet

Supermarket vs trhovisko

Huby, ktoré prerastajú škárkami

Mikroznačky, ghost brands

Záver

Nesmrtiace zbrane

Kaser

Guardian angel

Plynové pištole

Exotickejšie nesmrtiace zbrane

Záver

Paralelná ekonomika - čas vekslákov je späť

Optimalizácia vs. robustnosť - druhý pohľad

Etickí veksláci nastupujú na scénu

Proxy obchodníci

Záver

Travel hacking ako nástroj na zvýšenie slobody

Teória vlajok

Aké vlajky chýbajú

Kritika teórie vlajok

Ako na to

Ľudia sú super, štát nie je váš kamarát

Ako to robiť “správne”

Záver

Jednoduchosť na druhej strane zložitosti

Aký svet chceme po reštarte?

Od hackerov k nezávislosti kyberpriestoru

Súčasnosť - realita verzus ideály

Technológie idú iba dopredu

Je to zložité!

Do akého sveta vstúpime po veľkom reštarte?

Paralelné svety ako únik?

Nové deti

Dôchodcovia

Hodnoty nového sveta

Manifesto Option+

Sloboda ako opcionalita

Sloboda tu a teraz

Sloboda a opcionalita ako misia

Node-first vzťahy

Záver

Príklady projektov

Ďalšie zdroje

Mindsety

Súkromie a bezpečnosť

Biohacking, zdravie a COVID-19

Podnikanie

Technológie

Zdroje od iných autorov

Záver

Zoznam Použitých fotografií

“Na vytváranie nových svetov neexistuje manuál. Nevieme, ako budú vyzerať, je to prostredie úplnej neistoty, ale zároveň prostredie nekonečných možností.”
- Juraj Bednár

Úvod

Svet sa mení rýchlo, priamo pred našimi očami. Nie je to nič neočakávané, zmeny sú dané viacerými faktormi. Väčšie prepojenie sveta spôsobilo rýchlo sa šíriacu pandémiu - a pravdepodobne prídu ďalšie. Nie je to nič nepredvídateľné, Nassim Nicholas Taleb aj Bill Gates o pravdepodobnosti príchodu pandémie hovorili už roky. Nassim Nicholas Taleb dokonca vo svojej knihe Čierna labuť explicitne hovoril o tom, že celosvetová pandémia nie je čiernou labuťou, ale “bielou labuťou”. Čierna labuť je totiž extrémne nepravdepodobná a nepredvídateľná udalosť s obrovským dopadom. Pandémia je predvídateľná a jasná. Tak ako môžeme za pár hodín precestovať celý svet, lacno a dostupne, tak môže cestovať aj vírus či baktéria.

So zvýšením nelinearít a sieťových efektov však budú narastať aj skutočné čierne labute - udalosti, ktoré nedokážeme predpovedať. Nemôžeme sa pripraviť jednotlivo na všetky nepravdepodobné udalosti, ktoré môžu nastať. Na všetky takéto nepravdepodobné udalosti sa ale dokážeme pripraviť inak - chce to zmenu rozmýšľania.

Exponenciálne technológie menia náš život pred našimi očami. Exponenciálny rozvoj sa vyznačuje tým, že rýchlosť zmien stúpa. Ak sadnete do auta a dáte plný plyn, zachvíľu idete síce rýchlo, ale dosiahnete limit a rýchlosť ďalej nestúpa. Predstavte si, že z nula na sto km/h zrýchlite za desať sekúnd, potom zo sto na dvesto za päť sekúnd, z dvesto na tristo za 2,5 sekundy a tak ďalej. To je exponenciálny rast. Takto náš mozog nevie uvažovať, aj keď v niektorých oblastiach sme presne v takejto situácii.

Ako na túto situáciu reagovať? “Modelári” sa snažia predpovedať budúcnosť vývojovými modelmi. To však v takomto prostredí nie je možné. “Konzervatívci” sa snažia silou mocou dostať svet do pôvodného stavu. “Sociálni inžinieri” chcú situáciu “uriadiť”.

Podľa mňa existuje recept, ako v takejto situácii nielen prežiť (čo je prvá podmienka), ale z nej aj ťažiť. Receptom je adaptabilita, opcionalita a využívanie exponenciál. Namiesto modelovania robíme rozhodnutia, ktoré fungujú za každých okolností. Zvyšovaním opcionality nám divoký priebeh vyhovuje - čím väčšie výkyvy, tým lepšie.

Keď som písal poslednú knižku Hackni sa, bola ďalšia kríza síce vo vzduchu, ale nikto nevedel kedy príde. To, že spúšťačom bude práve pandémia COVID-19 sa naozaj nedalo predpokladať, aj keď samotný príchod pandémie bol očakávaný. Čakajú nás bailouty, tlačenie peňazí, zmena princípov práce, zmena dodávateľských reťazcov a podobne. Ako z toho vykľučkovať?

My podnikatelia sme na rýchle trhové zmeny pripravení. Niektorí viac, niektorí menej. To, že sme sa z boomu prepli do brutálneho nedostatku zákazníkov, je aspoň u nás, ktorí podnikáme už dlhšie a zažili sme nejakú-tú krízu, tzv. business as usual.

Mnohí z vás, ktorí skúšali mindsety, ktoré som prezentoval v Hackni sa, ste do veľkej miery pripravení. Aj napriek tomu objavujeme kopec zaujímavých nových možností a skúseností. Keď som (spolu s Mariannou a Emanuelom) vydal knižku Hackni sa, už v čase tlače sme všetci boli niekde ďalej. Posunuli sme sa vo svojom uvažovaní. Z diskusií s čitateľmi vyplynuli mnohé nové veci, ktoré nájdete v týchto riadkoch.

Niektoré z nich sa týkajú priamo samotného koronavírusu a je možné, že v čase, kedy budete čítať túto knihu, už budú dostupné nové a aktuálne informácie. Kniha nie je webová stránka, nie je možné ani praktické ju aktualizovať s ohľadom na aktuálne zmeny. Cennosť informácií v tejto knihe spočíva v tom, že ukazujú spôsob uvažovania v prostredí neistoty. S priebehom pandémie sa môj pohľad podstatne menil, ale aj napriek tomu si myslím, že som reagoval správne (aj so svojím okolím). Robili sme chyby, ale tie mali malý dopad, pretože sme ich robili “správnym smerom” (smerom k opatrnosti a prevencii). Kúpili sme si respirátory (v januári), aj sardinkové konzervy (vo februári) – prinajhoršom by to bol fixný náklad. Ako sa však ukázalo, respirátory sa nám hodili a sardinky jeme aj tak.

Mnohí ľudia čakajú jasné odpovede, vizionárov, ktorí vedia presne ako to je a čo sa stane. To tu nenájdete. Práve naopak. Táto kniha je príručkou k uvažovaniu v prostredí neistoty.

Rovnako ako v prípade knihy Hackni sa ani táto kniha nie je prezentovaním jediných správnych názorov. Návod na život vám dať neviem. Viem vám však ukázať myšlienkové chodníčky, ktoré môžete prejsť. Možno na nich objavíte iné zákutia, ale je to lepšie ako ostať doma a čakať na to, že sa všetko “vráti do normálu”. To by sa nestalo ani keby žiadna pandémia nebola. Jazdíme na exponenciálnej vesmírnej lodi, ktorá sa od nášho predchádzajúceho života vzďaľuje každú sekundu rýchlejšie. Kto sa otočí naspäť a bude tomu brániť, príde mu nevoľno. Kto sa mentálne zosynchronizuje so svetom, užije si to ako absolútne jedinečný a dokonalý zážitok.

Buckle your seatbelt, Dorothy, ‘cause Kansas is going bye-bye

Planéta Zem, 11. apríla 2020

Čo je to Veľký reštart?

Matka Zem nás poslala do svojich izieb, aby sme premýšľali o tom, čo sme (u)robili. Alebo neurobili a mali sme. V čase písania týchto riadkov ľudia trávia dni vo svojich izbách a majú čas premýšľať. Z tejto izby sa dá vystúpiť tak, že vstúpime do seba. Porozmýšľame nad svojim životom, čo môžeme robiť inak. Či sa správame správne, v súlade s našimi hodnotami, či tvoríme, rastieme alebo sa len hmlisto prechádzame životmi.

Ľudia zrazu majú čas meditovať, premýšľať. Majú časť na svoje projekty. Hodnotia posledné mesiace a roky. Berú si ponaučenia. Niektorí začali skutočne spolu žiť so svojimi rodinami. Neutekajú z domu do práce, lebo sa im doma nepáči, ale sú doma a nejako sa musia s novou realitou zosúladiť. Pre mnohých je to začiatok konca vzťahov, pre iných ich prehlbovanie.

Veľký reštart v skutočnosti nespôsobil vírus SARS-Cov-2 a ani vládne nariadenia a karanténne opatrenia. A dokonca ani hospodárska kríza. To sú len vonkajšie stresory, ktoré spôsobili šok. Niekto nás zrazu oblial studenou vodou a my, potom, ako sme sa predýchali, sme sa obzreli okolo seba a opýtali sa: “Prečo som vlastne tu?”.

Nie každá kríza je aj veľkým reštartom. Trhy a banky sa dajú zachraňovať tlačením peňazí a záchrannými balíčkami. V rokoch 2008-2009 sme nemali všetci čas všimnúť si, že sa niečo deje.

Ekonómovia hovoria, že po kríze sa trh vyčistí od nezmyselných projektov, ktoré vznikli len vďaka tej nafúknutej časti hospodárskeho cyklu – kvôli lacným peniazom. Ale čo to znamená? Čo sú tie nezmyselné projekty, ako sa trh “čistí”? A prečo tie projekty, ktoré dávajú zmysel, kríza nezničí?

Mám to šťastie, že som zažil drobnú krízu vo svete kryptomien a zrovna tento aspekt tam bol viditeľný. Ľudia robili akékoľvek ICO (Initial Coin Offering - zbieranie peňazí na projekt, ktorý ešte iba plánujú urobiť). Keď získali peniaze, často si kúpili vilu, auto a potom už len hľadali, kto tú víziu zrealizuje, v duchu hesla “tu sú peniaze, hľadám ľudí, ktorí môj projekt urobia”. Takéto projekty boli aj na Slovensku. Nedávali žiadny biznisový zmysel. Poskytli pôdu množstvu arogantných ľudí, ktorí vďaka bubline mali pocit, že sú šikovnými podnikateľmi. Pritom boli iba dobrí predajcovia „hrncov“ – predávali víziu, ktorú neboli schopní dodať. To je presný príklad vyčistenia trhu od nezmyselných projektov po páde. S takýmito projektmi padli “na hubu” aj investori. Väčšina tých projektov (a ich “akcií”, resp. tokenov) má momentálne takmer nulovú hodnotu.

Pritom stále existuje kopec ľudí a firiem, ktoré robia zaujímavé veci s kryptomenami a fungujú ďalej.

Čo je na tom najzaujímavejšie, že vďaka tomuto mini-reštartu vo svete kryptomien sa odkryla povaha ľudí, vzťahy, prípadne povaha peňazí a ich zdroj (vypočujte si môj podcast Crypto only mindset).

Stále si myslím, že paralelný finančný systém a kryptomeny sú inovácia, možno podobne dôležitá ako Internet, aj keď to tak nevyzerá. A keby som mal šancu byť pri vzniku Internetu, nedávalo by mi zmysel robiť čokoľvek iné. Keby som bol v roku 1999 v Silicon Valley a mal stánok s hotdogmi, asi by som bol smutný – chcel by som robiť v internetovom startupe – bez ohľadu na to, či by o rok skrachoval. Pretože takáto inovácia pred našimi očami vzniká málokedy. Čo ma na kryptomenách najviac fascinuje, je to, koľko toho o nich ešte nevieme a koľko toho treba objaviť. Je to nový finančný systém, ktorý nám vzniká pred očami. Asi by som teraz nechcel programovať e-shop (aj keď v roku 1999 by som nechcel robiť nič iné ako programovať e-shop).

Poďme späť k veľkému reštartu. Čo sa to vlastne deje v roku 2020? Myslím si, že skutočné dôsledky ešte nepoznáme. Možno to celé dopadne ako v roku 2009. Štáty vytlačia peniaze, zachránia veľké firmy, bohatých ľudí a “strategicky dôležité podniky”. Pre mnohých bude život ťažší, ale pôjde ďalej. V takomto prípade bude pojem “veľký reštart” pre túto krízu asi príliš nafúknutý.

Operujem s ním však z iného dôvodu. Táto situácia je totiž príležitosť pre nás. Sme zavretí vo svojich izbách a môžeme rozmýšľať nad sebou. Môžeme “vyjsť dnu”[1]. Vyjsť zo zaužívaných chodníčkov, zvykov, spôsobov rozmýšľania. A ponoriť sa skutočne do seba, zistiť, čo naozaj chceme robiť. Zlepšiť svoj život, napríklad zvýšiť slobodu, opcionalitu. Prestať robiť nezmyselné činnosti a skúšať nové veci.

Veľký reštart nám dáva “demo verziu” nových možností - deti zrazu nechodia do školy, ale zo dňa na deň prešli na e-learning. Inovácie vo vzdelávaní, ktoré sú tak ťažké, že musia trvať desaťročia tu zrazu sú zo dňa na deň.

Mnohí ľudia zistili, že namiesto toho, aby každé ráno sadli do auta, odviezli deti do školy a potom išli do kancelárie s inými ľuďmi, kde sedia za počítačom, môžu ostať doma alebo ísť na nejaké pekné miesto (napríklad do prírody) a sedieť za počítačom tam. Navyše, keďže všetci ľudia nesedia v autách medzi šiestou a deviatou ráno a treťou a piatou poobede, nestrávia zbytočné hodiny sedenia v autách (alebo autobusoch, vlakoch, či električkách), ale získajú často produktívnu hodinku[2] alebo aj viac času namiesto sedenia v dopravnom prostriedku či v zápche. Obmedzenia vzdialenosti zrazu prestali dávať zmysel - je jedno, či môj kolega “sedí” v Bratislave alebo v Prahe, mám ho dostupného úplne rovnako. Mnohí ľudia zistili, že prácu urobia za štyri hodiny a potom im “padla”.

Zamestnanie ako také je pritom industriálny, továrenský model. Aj pred tým ľudia makali, často aj viac ako 8 hodín denne, ale nemali až takú náväznosť na nejakú jednu konkrétnu úlohu. Niekedy sadili, potom kŕmili zvieratá, niekedy niečo vytvárali alebo opravovali, potom išli tovar predať na trh. Keďže v dnešnej modernej dobe vďaka obrovskému nárastu produktivity nepotrebujeme pracovať na poli 12 hodín denne, aby sme mali čo jesť, môžeme spojiť výhody týchto dvoch prístupov.

Deľba práce je úžasná vlastnosť trhového hospodárstva. Každý môže robiť to, v čom je naozaj dobrý a všetko ostatné si môže kúpiť - od ľudí, ktorí sú dobrí v tých ďalších činnostiach. Môžeme sa zameriavať na svoje jedinečné schopnosti. Ale nie sme obmedzení režimom rigidnej továrenskej práce s “pichačkami[3]”. Termín “padla” nedáva žiadny zmysel – prácu by sme mali prestať robiť vtedy, keď ju dokončíme alebo keď už chceme robiť niečo iné (napríklad oddychovať). Vo veľa prípadoch je jedno, koľko je hodín[4]. Málokto z nás robí v továrni a ak áno, pravdepodobne “za pásom” nie sú okrem jedného človeka žiadni iní ľudia, iba stroje.

Vďaka veľkému reštartu sa môžeme pozrieť na svet znova a novými očami. V mnohých prípadoch zistíme, že to, čo sme robievali 8 hodín denne a 5 dní v týždni, nedáva žiadny zmysel. Bol to iba únik z reality, zahmlenie mysle frázou “lebo sa to tak má robiť”. Predsa by milióny ľudí nechodili sedieť do open-space kancelárie, keby to nedávalo žiadny zmysel, nie? Ak si to povie každý z nich, zacyklia sa v tejto myšlienke. Je to stabilný atraktor, status quo.

Niektorí z nás radi experimentujú s otázkami ako “Čo ak status quo nie je najlepšie riešenie?”. Môžeme si búchať na čelo, rozprávať ľuďom o nových, lepších spôsoboch fungovania. Ale mnohí ľudia majú strach. Predstava, že idú za šéfom s myšlienkou, že to čo robí celá firma, nedáva zmysel a s návrhom, či neskúsia vo firme niečo iné, ich zaplaví panickým strachom. Nakoniec zistia, že tá hmla je vlastne príjemnejšia. Žiadny strach a veď všetci to tak robia, tak prečo by som sa sťažoval.

Matka Zem nás poslala do našich izieb, aby sme sa zamysleli nad tým, aké veci robíme - a prečo. Vietor zmeny rozfúkol naše atraktory a my čelíme novým možnostiam. Bez toho, aby sme sa museli poddať pôvodnému strachu, pretože veľký reštart sa týka všetkých. Zrazu nie sme divní, keď robíme z domu, všetci robia z domu. Otázka je, čo si z tohto vezmeme. Vrátime sa do práce a budeme pokračovať tak ako predtým? Budeme sa tváriť, že sme tú zmenu nevideli? Vráti sa “strach zo šéfa”?

Mnohí zistia oveľa viac ako len krásu home-office (ktorá samozrejme nemusí vyhovovať každému - či už osobnostne alebo konkrétnemu povolaniu). Mnohí sa pozrieme dovnútra a začneme namiesto zamestnania vytvárať portfólio prác.

Vypočujte si rozhovor s Mariannou Sádeckou^5 v podcaste Crypto, Coffee & Cake. Organizuje akcie, občas edituje knihy, hrá v divadle, cestuje, vytvára zaujímavé veci, moderuje. Moderátor v spomínanom rozhovore mal z toho už trochu srandu, čomu všetkému sa venuje. Ja ju poznám a naozaj to všetko robí. Ja som na tom podobne. Neviem, akú mám prácu, pritom stále niečo produkujem. Škatuľky som už opustil. Na oficiálnych formulároch píšem, kde sa pýtajú na povolanie, že som ITčkar, ale tiež neviem povedať čo robím.

Tento trend začal už pred veľkým reštartom - účtovník, ktorý mal voľnú chvíľu, bol počas dňa alebo v noci vodič Uberu. Potreboval si prilepšiť, tak v lete, keď je vyšší dopyt po ubytovaní, prenajíma izbu cez Airbnb. Má záhradku, tak produkuje zeleninu a občas ju predá. Zaujíma sa o kryptomeny, tak občas veksluje. Vytvára si portfólio činností.

Tento prístup tiež nie je pre každého. Niektorí ľudia ale po veľkom reštarte zistia, že aj takéto niečo im do istej miery môže vyhovovať. Ľudia šili rúška, zháňali zdravotnícke potreby, ak mali 3D tlačiareň, tlačili, kto niečo vedel, robil online vysielanie. Učitelia jógy zrazu zistili, že môžu mať klientov z celého sveta (alebo aspoň z oblastí, kam sa vedia s ich znalosťou jazykov prihovoriť). Mnohým sa rozšírili možnosti. Niektorí v kríze reagovali na znížený dopyt po ich produktoch a službách a začali sa prispôsobovať (o tom si ešte v tejto knihe povieme).

Veľký reštart nie je automaticky pozitívna vec. Je to šok, vďaka ktorému máme nachvíľu možnosť pozrieť sa na svet trochu inak. Väčšina vecí zo starého sveta bude fungovať aj po reštarte. Akurát niektoré otvorené programy môžeme v pohode bez ujmy zavrieť. Počas reštartu máme možnosť skontrolovať svoje systémy, zistiť, či je všetko v poriadku.

Matka Zem nás poslala do svojich izieb. Vytvorila priestor pozrieť sa do seba. Odstránila mnohé myšlienkové prekážky a rozptýlenia. Začali sme meditovať, pozerať sa do svojho vnútra. Našli sme prázdny priestor, ktorý je živnou pôdou pre kreativitu. Vyšli sme zo svojich stereotypov dnu - do svojho vnútra. Máme možnosť nebyť “bombardovaní” vecami zvonka, ale vytvárať ich z nášho vnútra. Čakali sme, aby sa niečo stalo - a potom budeme konať. Teraz sa niečo stalo, ale na to, aby sme niečo vytvorili, musíme aj tak vykonať nejakú činnosť. Potreba akcie nezmizla.

Vošli sme do svojho vnútra (aj keď sa ho bojíme), pretože vonku je teraz neistota. Strach, úzkosti, fyzické oddialenie a otázky “čo bude?” sú na dennodennom poriadku. Nielen z vírusu, ale aj z ekonomickej krízy. Čakáme odpovede od autorít, od ktorých očakávame, že vedia čo máme robiť. Teraz mlčia. Teda vlastne nemlčia, rozprávajú a to je ešte horšie ako mlčať, pretože z ich úst vychádza taká istá neistota ako máme vnútri. Musíme niečo robiť, reagovať na novú situáciu, ale nevieme ako - a žiadna autorita nám nedokáže dať odpoveď, ktorej by sme verili. A preto hľadáme vo svojom vnútri a často sme prekvapení, že práve tam odpovede nachádzame.

Rozmýšľať v prostredí extrémnej neistoty je však náročné. A preto vznikla táto knižka. Neviem vám dať návod na život, tiež neviem, čo sa stane. Som súčasťou veľkého reštartu tak, ako všetci ostatní. Čo viem, je poradiť vám ako vo svojom vnútri hľadať odpovede aj v prostredí neistoty. Ako uvažovať, ak viete, že skoro všetky modely sú nesprávne a dokonca ešte aj autority si navzájom protirečia.

Samozrejme, tieto všetky myšlienky nevznikli v mojej hlave. Každý má učiteľov. A rozmýšľanie v prostredí neistoty dokážeme trénovať. O rozmýšľaní v prostredí neistoty sa asi najviac naučíte od Nassima Nicholasa Taleba. Táto knižka je príležitosť ukázať niektoré jeho myšlienky praktickejšie, na konkrétnych problémoch. Ak čakáte návod na prežitie krok za krokom, môžete túto knižku rovno zavrieť. Ak sa chcete naučiť, ako si tento návod vytvoriť pre seba, možno vám tieto strany pomôžu.

Aj ja mám strach, neviem, čo sa stane a neviem, kto má pravdu. Aj ja mám ťažšie aj ľahšie chvíle. Aj ja som občas smutný z dôsledkov a občas fascinovaný z nových vecí, ktoré nám veľký reštart prináša. Nie som “iron man” a po prečítaní tejto knihy ním nebudete ani vy. A pravdepodobne vďaka týmto textom ani “nevyhráte” krčmovú diskusiu alebo najbližší Facebook flamewar.

Čo ale asi budete vedieť je - či je vaše konanie bezpečné. Ak robíte chyby, budete vedieť, či ich robíte správnym smerom. A verím, že sa naučíte vnímať reštart ako príležitosť. Tento mindset rozpúšťa strach, spolu s vedomím, že som urobil všetko, čo som považoval za správne a dôležité. Dostanete sa do stavu, kedy si budete môcť povedať “wow, táto ‘apokalypsa’ je aj celkom zaujímavá”.

Ponorte sa do svojho vnútra, vyjdite zo svojho života dnu do svojho vnútra, zamyslite sa, čo po spustení reštartu budete chcieť naštartovať a čo už nie. Držím palce!

Ako sa správať v prostredí neistoty?

Pre pochopenie a trénovanie správania v prostredí neistoty si v knižke podrobnejšie vysvetlíme pojmy, ako sú opcionalita, antifragilita, optimalizácia vs. robustnosť, prípadne prečo mnohé modely nefungujú a prečo nie všetko, čo “vidíme v dátach” je zrkadlom skutočnosti. Začnime však pár trikmi, ako uvažovať v prostredí neistoty, ktoré potom rozvinieme do väčších detailov.

Keď nemám dostatok informácií

Najťažšie je rozhodovať sa v prostredí nedostatku informácií. Ak viem presne, čo sa deje, viem vyhodnotiť pre a proti (cost-benefit analýza). K tejto situácii sme bližšie, keď rozhodujeme o niečom, čo je dostatočne preskúmané a známe. Ak si vyberám vysávač, viem urobiť dobré rozhodnutie - prečítam si recenzie, prehodnotím ceny, zvážim svoje potreby a vyberiem vysávač, ktorý za dobrú cenu robí to, čo od neho chcem.

Prostredie extrémnej neistoty nám znemožňuje urobiť takúto analýzu, a to hneď z viacerých dôvodov. Často nevieme určiť náklady a výnosy. Predstavte si, keby vám cenu vysávača povedali až po tom, ako ho päť rokov používate a museli by ste ju zaplatiť spätne. Ak aj vieme určiť náklady a výnosy, nemusia byť porovnateľné.

Problém výhybky: Je etické prepnúť výhybku a zachrániť život piatich ľudí, ak tým zabijem jedného človeka, ktorý by v prípade, že by som nič neurobil prežil? (Na základe čoho dokážem posúdiť, ktorý život má cenu a či môžem o cudzom živote rozhodovať ja?) Zdroj: Wikipedia

Keď som robil na projekte pre jednu súkromnú nemocnicu, jeden z obchodných partnerov projektu mi hovoril o dileme, ktorej čelí každá nemocnica – jej riaditeľ vie, že ak investuje viac peňazí, dokáže zachrániť viac životov. Kúpi lepšie zariadenia, zamestná lepších lekárov a zdravotníkov, rozšíri priestory. Každý riaditeľ nemocnice (a je jedno, či je štátna súkromná) teda musí riešiť jednu z otázok: “Miniem ďalší milión eur a zachránim X životov ročne navyše” alebo “Viem, že nemám ďalší milión eur, dokážem žiť s tým, že zomrie o X ľudí ročne viac?”. V rámci analýzy nákladov a výnosov potrebuje vyhodnotiť náklad (milión eur) a výnos (zachránený život). Ťažko počítať, keď nemáme konverzný kurz.

Ďalší problém analýzy nákladov a výnosov je, že “analýza na papieri” často končí pri jednom rozhodnutí, ale realita jednotlivca končí až jeho smrťou a realita kolektívu alebo dokonca ľudského druhu končí ešte oveľa neskôr[6]. Medzi výsledkom našej analýzy a “skutočným koncom” príde ešte k mnohým udalostiam, ktoré sú však rozhodnutím ovplyvnené. S týmto problémom neráta väčšina naivných behaviorálnych modelov. “Výskumníci” zoberú študentov z elitnej univerzity, ponúknu im päť dolárov dnes alebo dvadsať dolárov o dva roky, zapíšu si výsledok a napíšu akademický paper o tom, ako ľudia sporia na bývanie a čo to znamená pre hypotekárny trh. Lenže reálne rozhodnutie o sporení na bývanie počíta s tým, že jednotlivec potrebuje niekde bývať, ale aj niečo jesť, možno si bude chcieť sporiť na dôchodok, presťahovať sa a nekonečne veľa iných vecí, ktoré môžu nastať počas rozvíjania napínavého príbehu zvaného život. Päťka dnes alebo dvacka o dva roky hovorí tak maximálne o tom, či si študent dá o jedno lattéčko viac alebo menej v univerzitnej kaviarni.

A práve týmto začneme.

Pravdepodobnosť skupiny vs pravdepodobnosť časovej postupnosti

Koncept, ako aj veľa iných ďalších konceptov, vychádza zo série Incerto od Nassima Nicholasa Taleba (ak by ste to chceli skúsiť prečítať, odporúčam začať knihou Antifragile, potom Skin in the game, a potom ostatné knižky. Bude to dobre investovaný čas).

Predstavme si, že sme majiteľom kasína. Chodia k nám ľudia, niektorí vyhrajú, niektorí prehrajú, ale celková pravdepodobnosť je nastavená v náš prospech. Pravdepodobnosť skupiny je jasná a kasíno nemôže nikdy z dlhodobého pohľadu zbankrotovať. Ak príde hrať sto ľudí a dvadsiaty siedmy už nemá za čo hrať, ide domov, ale dvadsiaty ôsmy pokračuje v hre ďalej.

Z individuálneho pohľadu pravdepodobnosti fungujú inak. Ak ideme do kasína, hráme a po dvadsiatej siedmej hre už nemáme za čo hrať, ideme domov. Dvadsiata ôsma hra už nie je. Dosiahli sme absorbujúcu bariéru, kedy hra skončila.

V oboch prípadoch sú pravdepodobnosti nastavené rovnako, počet hier je rovnaký, dokonca aj “hody kockou” sú rovnaké. Pri pravdepodobnosti skupiny však absorbujúca bariéra neexistuje (pre majiteľa kasína), ale pri pravdepodobnosti jednotlivca táto pravdepodobnosť je.

Absorbujúca bariéra je čokoľvek, čo nám znemožňuje pokračovať ďalej. Pre nás to môže byť smrť. Ak podnikáme, môže to byť situácia, ktorá nám znemožní podnikať ďalej (či už finančná alebo aj isté formy trestov od štátu). Smrť však nie je to najhoršie, čo sa môže stať - môžeme zomrieť my a ľudia, na ktorých nám záleží. Alebo aj celé ľudstvo.

Ak fungujeme v prostredí absorbujúcej bariéry, stráca analýza nákladov a výnosov zmysel, pretože ak náklady a výnosy neprichádzajú v správnom poradí, môžu nás náklady dostať k absorbujúcej bariére.

Ako teda v takomto prostredí uvažovať?

Ak vieme, že môžeme robiť chyby v uvažovaní, robme ich smerom od absorbujúcej bariéry. Ak by sme teoreticky mohli zomrieť na COVID-19, ale nevieme, je lepšie urobiť chybu a venovať prevencii viac ako je potrebné. Ak by sme urobili chybu opačným smerom, ušetrenú energiu a peniaze už nemáme na čo použiť.

To znamená, že neuvažujeme len o najpravdepodobnejšej možnosti (ktorú nám napríklad môže priblížiť dobre urobený model), ale o celej škále možností. A ak “vieme, že nevieme”, ktorá odpoveď je správna, správajme sa tak, aby sme nedosiahli absorbujúcu bariéru. Ak v najbližšom kole hry mám dokopy v peňaženke 100 dolárov a pravdepodobnosť výhry 60%, nie je dobré staviť 100 dolárov, pretože ak prehrám, hra skončila a idem domov. Už nemám ako pokračovať.

Matematická formulácia obchádzania absorbujúcej bariéry - tzv. Kellyho kritérium[7] - hovorí o tom, ako uvažovať v prípade, že sa jej chceme dlhodobo vyhnúť. Neriskujte všetko. Vyhýbajte sa väzeniu. Nestavte všetko na jednu veľkú hru. Dávajte pozor, koľko zakaždým stavíte, aby ste nestratili celý majetok. Ak hráte hazardné hry (alebo investujete), Kellyho kritérium matematicky definuje, koľko by ste mali staviť na jednu hru, a to dokonca aj v prípade, že máte vysokú pravdepodobnosť výhry.

Keďže nerobíme exaktné výpočty a táto knižka nie je o hazardných hrách, vyhneme sa rovniciam a jednoducho len počítajme s chybami a vyhýbajme sa absorbujúcej bariére. Ak máme robiť chyby, robme ich tak, aby sme absorbujúcu bariéru nedosiahli.

Tu si treba uvedomiť, že spôsob uvažovania (napríklad v prípade pandémie) je iný u človeka jednotlivca ako u niekoho, kto riadi celú krajinu. Ak niekto riadi krajinu, optimalizuje tak, aby dosiahol cieľ, ktorý si určil (napríklad čo najmenej mŕtvych alebo čo najmenší pokles HDP alebo nejaká kombinácia týchto kritérií). Je to však celkom odlišný spôsob uvažovania ako by sme mali uvažovať my, pretože to, či zomrie tisíc alebo desaťtisíc ľudí nás zaujíma menej ako naša smrť alebo smrť niekoho z mojich blízkych. Na úrovni jednotlivca je tá absorbujúca bariéra oveľa “bližšie” ako na úrovni krajiny (tisícky ľudí naozaj zomierajú aj na chrípku, rozdiel je v tom, či sa dokážeme posunúť od tejto absorbujúcej bariéry ďalej aj svojim konaním).

Ako sme si ukázali vyššie, v prípade pandémie je štát “majiteľ kasína” a my sme jednotliví zákazníci. A s pravdepodobnosťami by sme mali pracovať iným spôsobom.

Je to “iba chrípka”

O konkrétnych (možných) vlastnostiach COVID-19 z pohľadu môjho osobného prístupu sa dočítate v kapitole “COVID-19: Osobný prístup”. Tu by som len rád aplikoval myšlienku absorbujúcej bariéry a rizika na tento konkrétny prípad.

Skúsime sa vyvarovať chybám na zlú stranu. Čo už teraz (apríl 2020) vieme: vírus u mnohých prebieha asymptomaticky, teda človek je nosičom nákazy (10-14 dní je bežné, ale symptómy sa nemusia dostaviť nikdy). Ľudia teda nemusia cítiť žiadnu zmenu v živote, ich imunitný systém vírus porazí a ak sa symptómy objavia, je to väčšinou až po dlhšej dobe (pri chrípke je inkubačná doba 1-4 dni). To je na jednej strane dobrá správa, väčšina ľudí naozaj nebude mať problémy. Z pohľadu vyhýbania sa absorbujúcej bariére a robenia chýb je to veľmi zlá správa. A preto to nie je “len chrípka”. Ak môžu byť potenciálne desiatky percent nakazených (ak robím rozhodnutia na základe pesimistického a ešte k tomu nekonkrétneho odhadu, vzďaľujem sa od absorbujúcej bariéry) a zároveň mám blízkych, ktorých potenciálne môžem nakaziť aj keď sám riziko smrti nevnímam ako vysoké, musím sa správať úplne inak.

Skutočné riziká nepoznáme - preto používame rozhodovanie v prostredí neistoty. Nevieme, koľko percent ľudí umrie a už vôbec nie akých (aj keď fajčenie, vysoký vek alebo problémy s krvným tlakom riziko podľa všetkého výrazne zvyšujú). Nevieme, ako veľmi je vírus infekčný, či pomôžu konkrétne ochranné prostriedky a v akých situáciách. Vôbec nevieme, či vírus zanecháva trvalé následky, či je vôbec možné sa trvalo vyliečiť. Juhokórejská CDC (Center for disease control, podobné ako Úrad verejného zdravotníctva u nás) informovala, že zvažujú možnosť, že vírus sa môže reaktivovať v tele neskôr na základe toho, že ľudia, ktorí boli potvrdení testami ako vyliečení, ochoreli. Neskôr bola táto možnosť vyvrátená a vedci zistili, že vírus sa nevie reaktivovať a človek sa nevie nakaziť dvakrát[8]. Vlastnosť reaktivácie však majú aj mnohé iné vírusy, napríklad herpes alebo HIV. Ak by bola možná, nevieme, či by takáto reaktivácia nemala horší priebeh (sú vírusy ako napríklad dengue, kde druhá nákaza je oveľa horšia ako prvá). V čase, keď ešte nebolo isté, či je možná druhá nákaza to bolo prostredie neistoty a nad touto možnosťou bolo teda potrebné uvažovať ako nad reálnou.

Nemožnosť dvojitej nákazy vírusom SARS-Cov-2 stále nevylučuje možnú nákazu zmutovaným vírusom v budúcnosti. Ak bude väčšina ľudí proti vírusu imúnna, začne sa pravdepodobne šíriť vírus, ktorý túto imunitu “obíde”.

Sledovanie vydelených číselok (počet úmrtí delené počet potvrdených pozorovaných prípadov) môže mať chybovosť kľudne aj o rád mimo. Samozrejme, môže to byť aj o rád tým dobrým smerom, ale to nás od absorbujúcej bariéry posúva ďalej, takže sa zaoberáme len možnosťou, že to je horšie ako naivné predelenie číselok naznačuje.

Bežná sezónna chrípka nie je prostredie neistoty. Lekár sa na vás pozrie, predpíše vám liek, povie, aby ste o týždeň prišli. Ak ste rizikovejší, budú vás sledovať viac. Zároveň každý, na koho niečo lezie vie, že nie je dobrý nápad ísť k starým rodičom na nedeľný obed, pretože sú rizikovejší.

COVID-19 je v čase písania tohto textu čisto prostredie neistoty. Možno sa to dá prirovnať k chrípke, akurát ak dostanem chrípku, viem to na druhý deň, teda nenakazím ľudí okolo seba.

Čo týmto chcem povedať je, že vlastnosti, ktoré určite poznáme (inkubačná doba) sú natoľko zlé, že ak nám záleží na ľuďoch okolo nás, mali by sme sa správať inak ako pri chrípke - a to aj v situácii, ak z pohľadu lekára v nemocnici to až taký rozdiel nie je. My totiž rozhodujeme, akému riziku sa vystavíme a akému riziku vystavíme naše okolie.

Z pohľadu lekára aj z pohľadu štátu to je skupinová pravdepodobnosť. Nejaké množstvo ľudí sa nakazí, nejaké množstvo ľudí sa vylieči a zvyšok umrie. Z pohľadu centrálneho manažmentu zdravotníctva (či už z pohľadu krajiny alebo konkrétneho zdravotníckeho zariadenia) ide o optimalizáciu dvoch čísel - počet nakazených a počet vyliečených.

Z nášho individuálneho pohľadu je to o tom, aby sme seba ani ľudí okolo seba nepribližovali k absorbujúcej bariére (smrti), pretože po nej sa už minimálne hrá iná hra – hra na nekonečnú prázdnotu? Ktovie.

Keď sa stretneme s kamošom, ktorý je nakazený a o desať dní ideme na obed k starým rodičom, lebo veríme, že nám nič nie je a o dva týždne na to jeden z nich umrie, či bola mortalita 1% alebo 0.01% nám nijako nepomôže. A toto je pri chrípke úplne iné.

Realita nie je to, čo vidíme na vlastné oči

Samozrejme, že nie každý vie s rizikom pracovať a robí tak dobré rozhodnutia. To žiaľ platí aj na centrálnej úrovni, kedy chyba môže mať fatálne celospoločenské dôsledky. Decentralizácia je “antifragile” (vysvetlíme si nižšie) práve preto, že chyby pri rôznych rozhodnutiach sú lokálne, nie preto, že ľudia nerobia chyby, samozrejme chyby robia.

Mnohí z nás po zavretí škôl videli decká na ihriskách hrať futbal. Teraz ich tiež občas vídavam, tentoraz v rúškach. Čo sme nevideli, boli deti tráviace čas doma a nie na ihrisku.

Veľa ľudí má stres z toho, že obchody sú plné ľudí, ktorí nakupujú - a tam sa šíri nákaza. Mne väčšinou momentálne potraviny nosí kuriér. Nie každý robí z môjho pohľadu dobré rozhodnutia, ale ak ja pri tej zelenine v obchode nestojím, pomáham tým, ktorí urobili z môjho pohľadu zlé rozhodnutie. Pritom nie som súčasťou pozorovania a to, že som doma, nevidíte. Vidíte len tých, ktorí doma nie sú a stoja v obchode pri zelenine alebo decká hrajúce sa na ihrisku.

Myslieť si, že všetci budú robiť bezchybné rozhodnutia je nezmysel. Čo je ešte horšie, vôbec nevieme povedať, či rozhodnutia iných ľudí sú správne. Nevieme, ako žijú, ako vnímajú riziko, čo môžu získať a čo môžu stratiť. Možno si potraviny neobjednávajú, lebo donášky sú príliš drahé alebo nebol voľný termín. Možno sú izolovaní od starších rodinných príslušníkov a ich úlohou je zabezpečiť živobytie pre svoje deti. Možno majú respirátor, všetko jedlo dokonale umyjú, osprchujú sa, dezinfikujú sa a ušetrené peniaze im za to stoja.

Decentralizovanosť rozhodnutí o riziku teda nie je o tom, že by sa ľudia sami vždy rozhodovali lepšie, ale o tom, že ľudia majú dodatočné informácie, ktoré centrálne nariadenie nevie zohľadniť. O tejto vlastnosti decentralizácie písal Friedrich August von Hayek už v roku 1945 a upozorňoval na nemožnosť centrálneho plánovania v eseji The Use of Knowledge in Society[9].

Ak sa pozrieme na výsledky decentralizovaného rozhodovania z krátkodobého pohľadu či z dlhodobého nadhľadu, výsledkom decentralizovaného rozhodovania môže byť mnohokrát niečo horšie ako pri centralizovanom rozhodovaní. Pri decentralizovanom rozhodovaní ľudia neustále hľadajú aktuálne najlepšie riešenie, ale mnohí z nich robia aj iné ako optimálne rozhodnutia. Ak na daný problém existuje napríklad sto riešení, prebieha ich testovanie paralelne a nejaká skupina ľudí má so svojim riešením najlepšie výsledky. Ostatní si povedia: “Aha, to, čo robia títo ľudia predsa funguje!” a môžu zmeniť svoje správanie. To ale neznamená, že experimenty skončili. Nie všetci ľudia použijú to riešenie, čo vyzerá ako najlepšie a tak vždy existuje skupina ľudí, ktorá skúša iné riešenie. Ak sa zmení situácia (prostredie), možno iné riešenie preberie štafetu najlepšieho. Pri centrálnom riadení o toto neustále objavovanie prichádzame, pretože centrálne riešenie jednoducho zakáže objavovanie. Ak sa aj zmení situácia, nemá kto nové riešenie objaviť, ak centrálnych plánovačov “neosvieti”.

Oveľa efektívnejšie z dlhodobého pohľadu je teda zákaz urobiť na inej ako centrálnej úrovni, ale o tom si povieme v kapitole “Chyby v uvažovaní a intervaly spoľahlivosti modelov – dobré a zlé správy”.

Čo to teda znamená, že realita nie je to, čo vidíme? Pamätám si, keď som išiel na stretnutie s kamarátom. Bol pekný letný deň, svietilo slniečko, všade samí krásni ľudia v letných šatách. Táto realita sa mi páčila. Prišiel som do čajovne, kamarátovi nadšene rozprávam, aký som mal zážitok z vonkajšieho sveta. “Áno, ale nevidíš vozíčkarov, chorých, imobilných, starých ľudí, tí sú doma a nevychádzajú”. Realita, ktorú vidíme sú len okuliare nášho bezprostredného okolia - tie moje boli “ružové” (alebo oranžovo-slnečné, teda pozitívne). Ak sme presvedčení, že by ľudia mali dodržiavať fyzickú izoláciu a vidíme na ihrisku hrať deti futbal, hneď si môžeme povedať, že “ľudia sú nezodpovední”. Áno, niektorí sú nezodpovední - alebo situáciu vyhodnotili inak. Ale prehlásiť to za obraz reality môžeme až vtedy, keď spočítame tie deti, ktoré práve sedia doma alebo vonku, vo fyzickej izolácii a učia sa matematiku cez videohovor na tablete, prípadne trávia čas iba s rodinou a s nikým iným.

Druhý aspekt, ktorý nám pomôže robiť dobré rozhodnutia v čase neistoty, je nezovšeobecňovať, respektíve hľadať vnútornú štruktúru. Alebo si aspoň uvedomovať jej existenciu. “V Afrike sú chudobní ľudia”. Napríklad ako Mark Shuttleworth, prvý africký vesmírny turista a zakladateľ distribúcie Linuxu Ubuntu, s majetkom okolo miliardy dolárov. “Ľudia spotrebúvajú a konzumujú, čím sú bohatší, tým viac,” Skutočne? Nepoznáte ľudí, ktorí sú naozaj bohatí a nemajú Rolexky ani Lambo? Ja ich teda poznám a spotrebúvajú často menej ako o dva rády chudobnejší ľudia, navyše oveľa viac produkujú.

Priemery alebo “agregátne ukazovatele” veľmi často strácajú dôležité informácie a detaily – hovoríme, že agregáciou prichádzame o informáciu o vnútornej štruktúre. Ak “ľudia spotrebúvajú” a všetci sme členovia konzumnej spoločnosti a z nejakého dôvodu to vidíme ako problém, jediné riešenie je prinútiť všetkých ľudí spotrebuvávať menej. Ak vidíme vnútornú štruktúru, teda chápeme, že niektorí spotrebuvávajú menej, niektorí viac, niektorí primerane, niektorí ale produkujú oveľa viac ako spotrebujú a podobne, môžeme sa pýtať otázky typu “aký je rozdiel medzi tými, čo spotrebuvávajú vs tými čo nespotrebuvávajú?” A ďalšia otázka “ako pomôcť ľuďom prejsť z jednej skupiny do druhej?” Ak teda optimalizujeme agregátny ukazovateľ (“Čo urobiť, aby spoločnosť bola menej konzumná?”), prichádzame o možnosť lokálnych riešení, ktoré v agregovanom vyjadrení nevidíme.

Podobne je na tom kultúra adorovania štátu, prípadne kultúra ako celok. Niekto počúva prevarené popové pesničky, iní nepočúvajú. Niektorí ľudia si “fičia” na štátnych vyznamenaniach, sú hrdí na to, že sú členmi nejakej komisie a podobne. A niektorým je to odporné. Ak sa bavíme celkovo o kultúre alebo zmene kultúry, treba si uvedomiť, že zmeny prebiehajú neustále - aj podľa nás správnym, aj podľa nás nesprávnym smerom, naraz. To je dôležité pri kategorických tvrdeniach “ale ľudia nezmenia zmýšľanie…”. Niektorí ľudia zmýšľanie zmenia, niektorí už zmenili a máločo závisí na tom, aby väčšina alebo všetci niečo zmenili. Stačí sa pozrieť na to, kto zmýšľanie už zmenil, pracovať s nimi a zistiť, pre koho je ešte takéto zmýšľanie dobré a čo urobiť preto, aby ich bolo viac. A potom zistiť ako zväčšiť interakcie s tými, ktorí už zmýšľanie zmenili.

Aj vnímanie rizika má vnútornú štruktúru. A tu sa dostávame k ďalšiemu problému, ktorým sú fat-tailed rozdelenia. Tie majú tú vlastnosť, že niektoré pozitívne príklady majú obrovský vplyv na skutočnosť. Poďme na to.

Mediocristan vs extrémistan

Normálne (a iné thin-tailed) rozdelenia v prírode (Taleb “krajinu, z ktorej pochádzajú” nazýva mediocristan) sa v mnohých kľúčových otázkach správajú výrazne inak ako fat-tailed rozdelenia (z extrémistanu).

Tail je časť pravdepodobnostného rozdelenia smerom k menej pravdepodobným, resp. ďalej od priemeru (nie vždy je priemer definovaný). Aká je pravdepodobnosť, že stretnem človeka, ktorý meria viac ako dva metre? Neviem, ale už sa mi to v živote niekoľkokrát stalo. Aká je pravdepodobnosť, že stretnem človeka, ktorý meria viac ako desať metrov? Nula. Preto rozdelenie výšok má tenký tail (chvost), príliš ďaleko od priemeru sa už nevyskytujú takmer žiadne prípady.

Väčšina z nás používa štatistické metódy, ktoré fungujú v mediocristane, ale niekedy ich používajú v extrémistane, lebo si nevšimli “hraničnú kontrolu” medzi týmito dvoma krajmi. Poďme sa pozrieť teda na extremistan. Ten má “tučný chvost” (fat tail). Ak má bežný Slovák majetok šesťdesiattisíc eur, aká je pravdepodobnosť, že stretnem niekoho, kto má majetok stodvadsaťtisíc eur? Pomerne vysoká. A čo päťdesiat miliónov eur? Je už nižšia, ale nie je nulová. Aj veľmi ďaleko od priemeru nachádzam málo pravdepodobné príklady, ktoré sú signifikantné. Keďže toto rozdelenie (tzv. Paretovo rozdelenie) má tail jedným smerom (pravdepodobnosť, že stretnem človeka s majetkom mínus miliarda je nula), má pár dosť divných vlastností.

Prvou je pomalá konvergencia k priemeru zo vzoriek. Vysvetlíme si to veľmi jednoducho. Máme v miestnosti sto náhodných ľudí. Každého z nich zmeriame a zapíšeme si jeho výšku. Z týchto údajov vypočítame priemer. Budeme ďaleko od skutočného priemeru populácie? Veľmi nie (ak sú tí ľudia skutočne náhodne vybraní, budeme veľmi blízko). Mediocristan.

Teraz sa každého z nich opýtame, aký je ich majetok. Keďže pravdepodobnosť, že jeden z týchto ľudí je Bill Gates, Mark Shuttleworth, Miro Trnka alebo niekto skutočne bohatý je veľmi nízka, skutočný priemer podhodnotíme. Ani 1000, ani 100 tisíc, dokonca ani milión ľudí v miestnosti nestačí na to, aby sme sa trafili k skutočnému priemeru tohto rozdelenia. Paradoxne, priblížiť sa k priemeru je najrozumnejšie tak, že zoberieme maximum pozorovaných prípadov – a budeme oveľa bližšie priemeru.

Pri fat-tailed rozdeleniach nám väčšinou pozorovanie vzorky nepomôže. Napríklad priemer je takmer úplne definovaný tailom (málo pravdepodobnými pozorovaniami s obrovským dopadom).

Príklad: Máme tých 100 ľudí v miestnosti. Pýtame sa ľudí, aký majú majetok. Prvý povie 35000. Druhý 82000. Tretí povie 121000. Štvrtý povie 5000. Priemerujeme a keď odpovie 99-ty, priemer doteraz pozorovaných prípadov je 45800. Kto je ten stý človek? Ak je to niekto s majetkom 10 miliónov, priemer je zrazu 145342. Ak je to niekto s majetkom 60000, priemer je ale len 45942. Takýto obrovský skok spôsobilo len jedno pozorovanie. Na ostatných až tak veľmi nezáleží. Pritom človek s majetkom 10 miliónov nie je zase až tak zriedkavý.

Na fat-tailed rozdelenia potrebujeme oveľa viac pozorovaní. O koľko viac v extrémistane? Pri niektorých rozdeleniach kľudne aj miliardukrát viac. Ak v mediocristane stačí tisíc, v extrémistane možno potrebujeme bilión (1000 miliárd).

Toto je chyba väčšiny modelov a väčšiny štatistických úvah, ktoré nepočítajú s tým, že sú v extrémistane a používajú malú násobilku z mediocristanu.

Zákon veľkých čísel

Ukážme si praktický príklad z modelovania nákazy COVID-19. Ak sa snažíme určiť ako veľmi je COVID-19 infekčný, je dobré zisťovať, koľko ľudí nakazí jeden človek. Ak sa pozrieme na clustre nákazy a super-šíriteľa nákazy (dajme tomu úrovne tri[10]), má toto rozdelenie asi fat-tail. Ak väčšina ľudí zo vzorky nakazí 1.17 človeka (nie je to konkrétne číslo zo žiadneho modelu, len príklad), čo s tým urobí farár, ktorý na konferencii farárov nakazí 100 ďalších farárov, z ktorých každý nakazí 500 ľudí? Konanie jedného človeka spôsobilo 50 tisíc rôznych infekcií, ale my sa zaoberáme tým, či niekto nakazil 1.17 človeka v priemere. Ak sme tohto super-spreadera (druhej, tretej… úrovne) ešte nestretli, je to dané tým, že je to málo pravdepodobné, ale práve takíto budú celé rozdelenie definovať. Vypočítať priemer z pozorovaných prípadov nemá zmysel, takýto super-spreader je ekvivalentom toho, že do miestnosti, kde sa počíta priemer majetku, vstúpi Bill Gates.

Ak neobmedzíme úroveň, máme jedného super-spreadera – človek, ktorý sa prvýkrát nakazil prenosom zo zvieraťa, následne nakazil (nepriamo) všetkých ostatných. Ak by sme tomuto prvému prípadu dokázali zamedziť, je jedno, koľko bežný jeden človek nakazí ďalších ľudí, pretože by nemal kto nakaziť ďalších.

Preto je rozumné nechodiť na miesta, kde je možný kontakt so super-spreaderom a obmedziť správanie, ktoré by super-spreadera mohlo urobiť z nás. Je to ale problém pri modelovaní, lebo väčšina modelov so super-spreadermi nepočíta, pretože v pozorovaných prípadoch ich veľa nie je. Ale aj keď ich nepozorujeme, sú najpodstatnejší. Sú to tí, ktorí určujú skutočný priemer. Čo ak je to jeden zo sto miliónov pozorovaní?

Super-spreaderi sa dajú určovať spätným sledovaním (contact tracing) smerom do minulosti. Trvá to dlho (viac ako mesiac), ale dá to lepšie výsledky, pretože estimácia smerom do minulosti týchto rýchlo-šíriteľov odhalí ľahšie. To je samozrejme oveľa viac užitočné ako len vypočítať skutočné číslo R (šírenie v populácii), pretože sa dajú lepšie identifikovať nakazení.

Testovanie samozrejme pomáha v rýchlejšej diagnostike a skutočné R znižuje, aj keď nás zase až tak superrýchlo nepriblíži k určeniu tohto číselka – ide skôr o to, aby sme to číselko znížili, nie aby sme ho presne vedeli.

Contact tracing[11] a testovanie je niečo, čo pomohlo v Južnej Kórei. U nás sme ho minimálne na začiatku zanedbávali, ale verím, že keď budete čítať tieto riadky, bude to lepšie. Vyžaduje to s chorým človekom dve-tri hodinky sedieť (samozrejme ideálne cez telefón) a rozprávať sa s ním – kde bol, s kým sa stretol a podobne. A potom všetkých tých ľudí osloviť a proaktívne otestovať.

Každopádne čísla, ktoré vidíme, sú odrazom vzorky a hlavné poučenie - vzorka môže byť o dosť iná ako realita.

Samozrejme, neznamená to, že sa máme zaoberať iba tail-om (v tomto prípade superspreadermi). Ak ide bežný prípad proti nám, treba s tým niečo robiť. Ak by každý človek v priemere nakazil dvoch ďalších, máme 15 nakazených úrovne tri (ak počítame aj zdroj nákazy). Toto je samozrejme problém ešte skôr ako sa stihne prejaviť nejaký super-spreader. Lenže toto zistíme pomerne rýchlo. A ak to “bežné” šírenie vyzerá dobre, máme pocit, že sme z najhoršieho von. V skutočnosti čakáme na super-spreadera.

Ako tieto princípy použiť v rozhodovaní? Ak robíme rozhodnutia a sme v mediocristane, s dostatočným množstvom pozorovaní môžeme popisovať realitu. V extrémistane sú zaujímavé najmä extrémne (a nepravdepodobné) udalosti. Je zbytočné “aspoň robiť s dátami, ktoré máme”. Je jedno, či pozorujeme 500 nakazených alebo 800. Podstatné je, či ich o mesiac bude 10 tisíc alebo 100 tisíc alebo milión. V extrémistane musíme pravdepodobnostné rozdelenie “chytiť za chvost”, hlava je prakticky nezaujímavá.

Máme tu ešte jeden problém. V mediocristane pri normálnom rozdelení máme 68% pozorovaní v rámci štandardnej odchýlky. Ako sa správa extrémistan? Fat-tailed rozdelenie je definované extrémnymi udalosťami, takže sa prípady budú správať “divne”, nie? Nie. Napríklad akciový trh (extrémistan) je v rámci jednej štandardnej odchýlky medzi 78% až 98% času. To znamená, že vyzerá ešte “normálnejšie” ako bežné rozdelenia. Akurát keď príde extrémny výkyv, má obrovský dopad. To, že to “vyzerá” normálne a že sa zdá, že sa blížime k odpovedi a nové dáta neprinášajú nové informácie, môže znamenať, že sme ešte nepočkali dostatočne dlho - a všetko je úplne inak. V roku 2008 bankový sektor v rámci jednej udalosti prerobil všetky peniaze, ktoré zarobil za posledných sto rokov. Malé a stále zisky sú problém, pretože takáto situácia je extrémne krehká.

Krehkosť a antifragilita

Ak si na Bazoši alebo eBayi objednáme sklenenú šálku, príde zabalená v ochrannej bublinkovej fólii v balíku s nápisom “Pozor, krehké!” (alebo ak z eBayu, “Fragile, handle with care!”). Je to preto, lebo v prípade, že by niekto balík so šálkou hodil na vzdialenosť dva metre alebo by na ňu položil niečo ťažké, ochranné balenie nemusí stačiť a šálka sa rozbije.

V prípade, že posielam šálku z plastu, nálepku si môžem odpustiť, je síce “krehká”, ale krehkosť nastupuje až pri oveľa väčších “stresoroch” ako sú bežné pri zasielaní kuriérom. Ani plastová šálka neprežije, keď na ňu spustíme 40-kilový kameň.

Opakom krehkosti nie je pružnosť (alebo schopnosť zotaviť sa z poškodenia) ani robustnosť (schopnosť odolávať poškodeniu), ale niečo iné - antifragilita (antikrehkosť).

Na Seminári Rakúskej Ekonómie (SREK), ktorý organizuje INESS, som mal možnosť stretnúť objekt, ktorý bol antikrehký a dokonca to mal na sebe napísané. Týmto objektom bol Robert Chovanculiak (ekonóm a autor skvelej knihy Pokrok bez povolenia), oblečený v tričku “Please hit me, I am antifragile” (“Prosím udri ma, som antikrehký”). Fungovalo to, vždy keď som mu dal “bombu” na hruď, začal sa smiať a vylepšilo nám to obom náladu. Do istej miery sme antikrehkí, aj keď nemáme takéto kúl tričko. Ideme do fitka alebo robíme kliky. Pretrháme si svalové vlákna, robíme veci, ktoré nás poškodzujú a telo zareaguje tak, že budeme ešte silnejší ako predtým. Táto vlastnosť tela sa nazýva superkompenzácia - vďaka tomu sa dokážeme učiť a zlepšovať. Telo by mohlo teoreticky svalové vlákna opraviť tak, aby sme nabudúce zvládli rovnakú záťaž. Ale tak nefungujeme, sme (správne) postavení tak, že ak telo spustí “opravný” proces, počíta, že rovnaká záťaž príde a že je dosť možné, že príde záťaž (alebo “stresor”), ktorý je intenzívnejší.

V Hackni sa som popisoval, ako túto vlastnosť využívať pri biohackingu a ako si postaviť barbell stratégiu (premieňať krehké veci na antifragile).

Trochu odbornejšia definícia priamo od Nassima Nicholasa Taleba, ktorý pojem antifragilita zaviedol (vo svojej knižke Antifragile), v tomto prípade je z jeho článku v Nature:

“Antifragilita je definovaná ako konvexná reakcia na stresor alebo zdroj poškodenia (pre určitý rozsah variácií), čo vedie k pozitívnej citlivosti na zvýšenie volatility (alebo premenlivosti, stresu, rozptylu výsledkov alebo neistoty). Podobne je krehkosť definovaná ako konkávna citlivosť na stresory, čo vedie k negatívnej citlivosti na zvýšenie volatility. Vzťah medzi krehkosťou, konvexitou a citlivosťou na poruchu je matematický, získaný teorémom, ktorý nie je odvodený z empirického získavania údajov ani z nejakého historického príbehu. Je to a priori.”

Ak ste z matematiky nemali jednotky a neviete, čo je konvexná funkcia, volatilita a podobne, nebojte sa, rozoberieme si to. Tieto súvislosti sú však dôležité v prostredí rozhodovania sa.

Premenlivosť, stres, rozptyl, volatilita, neistota, pôsobenie času, to všetko sú súrodenci, ktorí zvyšujú mieru poškodenia. Nemusia vždy rovnako, ale majú podobné vlastnosti. Porcelánová šálka sa správa podobne, keď ju necháte stotisíc rokov len tak von, keď na ňu hádžete ťažké veci, hádžete ju o zem, zelejete ju horúcou vodou a potom ju prudko ochladíte. Alebo keď sa prostredie okolo veľmi rýchlo mení (volatilita).

Ako sa dá táto krehkosť ovplyvniť?

Môžeme urobiť niekoľko vecí:

- Šálky vyrábať z odolnejšieho materiálu. Nezmení to priamo vlastnosť krehkosti, ale “odpoveď na stresory” sa posunie ďalej. Ak šálku vyrobíme z chirurgickej ocele, bude sa správať výrazne odolnejšie, aj keď stále nebude antifragile

- Zafixovať prostredie. Znižovať volatilitu prostredia - teda stabilizovať prostredie. Toto je mimochodom častá odpoveď centrálnych plánovačov a konzervatívcov. Zakonzervujme prostredie. Šálka sa nerozbije, ak nebudú výkyvy teploty, ak ju nebudeme hádzať a vystavovať stresorom. Pri šálke možno rozumné, ale ak má objekt schopnosť superkompenzácie tak takýmto prístupom krehkosť zvyšujeme. (Ak ľudia prestanú používať svaly, lebo za nich všetko robia roboty, predídeme trhaniu svalových vlákien, ale budeme tak krehkí, že akýkoľvek stresor nás takmer okamžite “zničí”)

- Zvýšiť robustnosť kombinovaním objektov - spomínané zabalenie do pukacej fólie, prípadne vloženie šálky do veľkej izolovanej vodnej nádrže. Spojený objekt “šálka plus pukačky” je odolnejší ako samotná šálka

Možno aj nejaké ďalšie.

Naspäť k definícii. Čo je to konvexná a konkávna odpoveď na stresor?

Ústa predstavujú konvexnú funkciu (antifragile).

Ústa predstavujú konkávnu funkciu (fragile).

Vľavo: Antifragile (konvexná funkcia), vpravo: fragile, krehká (konkávna funkcia). Na x-ovej osi vidíme nárast stresora (napríklad pôsobenie času, teploty, dávky, volatility). Na y-ovej osi vidíme odozvu na tento stresor. Pri krehkých procesoch (šálka) vidíme nelineárnu negatívnu odozvu na stresor.

Krekhé veci majú nelineárnu negatívnu odozvu na stresor. Zhodiť šálku 100x z 1cm má menšiu odozvu ako 1x z jedného metra (nelinearita). Viac stresora - horšie.

Pri antifragile je to opačné.

Ako toto všetko súvisí s rozhodovaním sa v prostredí neistoty? Veľmi. Riziko sa meria ťažko. Veľa ľudí sa snaží riziko nejako odhadnúť a potom sa na základe tohto odhadu správa. Ale odhad rizika je často o niekoľko rádov mimo (napríklad pri fat-tailed rozdeleniach, ako sme si ukázali vyššie). Na druhej strane, krehkosť vs antikrehkosť dokážeme určiť spoľahlivo a jednoducho. Pozrieme sa, či je funkcia odozvy konvexná alebo konkávna. Ak sme v prostredí, ktoré je krehké, môžeme skúsiť zlepšiť vlastnosti, zastabilizovať prostredie (ale pozor, aby to nebolo placebo, šálka sa rozbije, ak nám spadne raz, aj keď možno sto rokov predtým nikomu nespadla). Alebo ho skombinovať s iným objektom (napr. barbell stratégia). Alebo si kúpiť novú, odolnejšiu šálku. Prípadne urobiť to, čo robí väčšina ľudí - čaj pijú z odolnejšej čajovej keramiky a drahú umeleckú šálku si odložia do vitríny a pozerajú sa na ňu.

Poďme sa ešte pozrieť podrobnejšie na antifragile objekty a potom si ukážeme použitia počas veľkého reštartu.

Ak si všimneme, nie každý objekt je buď krehký, robustný alebo antifragile. Napríklad naše telo je pri dvíhaní nejakej váhy antikrehké, ale ak by sme silou mocou chceli zdvihnúť 50 ton, veľmi pravdepodobne by sme si svalové vlákna poškodili navždy. Táto hladina je zároveň u každého človeka iná. Robert Chovanculiak je oveľa antikrehkejší ako ja, pretože trénuje mŕtvy ťah. Čo je pre neho ranná rozcvička, je pre mňa bod, z ktorého sa nevrátim. Zmysel môže mať aj posúvať túto hranicu krehkosti, ale vďaka tomu, že je to nelineárne, je lepšie pozerať sa na antikrehkosť.

Čo je antikrehké? Pozrime sa na tú odozvu. Čo má rado čas, volatilitu, výkyvy teploty, chaos, silu…? Možno vás to prekvapí, ale sú to napríklad decentralizované systémy a sloboda.

Sloboda ako opcionalita

Vzťah medzi slobodou, decentralizáciou a antifragilitou nie je ideologický, ale matematický. Samozrejme, závisí od toho ako si zadefinujeme slobodu. V tomto prípade nebudeme používať libertariánsku definíciu negatívnymi právami, ale opcionalitu (optionality). Asi najbližšie slovenské slovo je “voliteľnosť”, ale budem používať výraz opcionalita, lebo je presnejšie (aj keď niekomu môže lámať uši).

Opcionalita je vlastnosť, vďaka ktorej si môžeme niečo zvoliť, ale nemáme povinnosť.

Ak si na finančnom trhu kúpime opciu, znamená to, že môžeme dané aktívum kúpiť (call opcia) alebo predať (put opcia) za vopred dohodnutú cenu, v konkrétnom čase (resp. v prípade amerických opcií kedykoľvek pred jej vypršaním). Je to forma poistky. Napríklad - kúpil som si Bitcoin v apríli za 6500€. Viem, že do konca roka budem potrebovať urobiť nejakú investíciu a bojím sa, že Bitcoin padne na polovicu, tak si kúpim PUT opciu so strike cenou 5000 USD (cca 4500€) za 1000$ (cca 915€). To znamená, že mám možnosť predať 1 BTC v decembri za 5000 USD. Za túto službu som zaplatil 915€ (“poistná suma”).

Táto opcia je relatívne drahá, ale dáva mi slobodu v tom, že Bitcoin môžem, ale nemusím predať za vopred dohodnutú sumu.

Čím viac hodnota Bitcoinu kolíše (volatilita), tým vyššiu cenu má opcia[12]. Ak sa pravdepodobnosť, že Bitcoin padne na 1000 USD, zvyšuje, cena opcie raketovo rastie. Ak si kúpime naraz CALL aj PUT opciu, čím je trh volatilnejší (pôsobí naň stresor volatility), tým viac zarobíme[13].

Samozrejme, opcie na finančných trhoch nebudeme používať na bežné veci, ale túto vlastnosť “možnosť, nie povinnosť” máme okolo nás na mnohých miestach a je matematicky antifragile.

Čo je opcionalita v bežnom živote? Ak sa ráno zobudím a rozhodnem sa, či idem pracovať alebo oddychovať, prípadne či budem pracovať z domu alebo z coworku, kaviarne alebo office, mám možnosť, nie povinnosť pracovať (z konkrétneho miesta).

Je to forma slobody - keď poviem ľuďom ako fungujem, málokto povie “jéj, ty si dosiahol vysokú opcionalitu!”. Väčšinou povedia “ty si slobodnejší ako my”. Lenže slobodu vnímame ako niečo, čo je mimo nás, čo je dané prostredím. V Severnej Kórei nemajú slobodu, ale u nás sloboda je. Lenže je rozdiel v slobode medzi mnou, študentom strednej školy, robotníkom vo Volkswagene a nezamestnaným z Veľkého Krtíša. Rozdiel neznamená, že sa dajú zoradiť od najneslobodnejšieho k najslobodnejšiemu, len majú rôzne formy opcionality. Študent strednej školy musí ráno vstávať a ísť do školy (ak zrovna neprebieha veľký reštart alebo nie sú prázdniny), na druhej strane môže byť v pohode hore do piatej ráno, chlastať a ráno ísť na vyučovanie - čo by moje telo už nezvládlo.

Druhý rozdiel je v cene. “Juraj, ty si ITčkar, tebe sa žije!”, “Juraj, ty si podnikateľ a nemusíš chodiť do práce!” alebo “Juraj, ty vieš po anglicky, ľahko sa ti učí”. Áno, ale toto sú všetko opcie, ktoré ma stáli energiu. Opcie nie sú zadarmo. Programovať a po anglicky som sa musel naučiť, stať sa podnikateľom je rozhodnutie, ktoré je náročné. Preto táto forma “slobody” nezávisí iba od vonkajšieho prostredia. Samozrejme, v Severnej Kórei by zvyšovanie mojej opcionality bolo rádovo ťažšie a musel by som to robiť úplne inak. Ale moja opcionalita nie je daná mojim DNA, ani tým, komu a kde som sa narodil - je to niečo, čo si treba viac či menej vedome vybrať a makať na tom.

Zvyšovanie opcionality (alebo “slobody”) je dlhodobý cieľ a nedá sa skryť za iný cieľ. Veľa ľudí niečo robí, lebo optimalizujú (napríklad príjem). Optimálny príjem (hlavne ak neoptimalizujeme iba výšku, ale aj stabilitu príjmu) je väčšinou v stave s nízkou opcionalitou. Čiže opcionalitu si “kupujeme” tak, že konáme spôsobom, ktorý je z istého pohľadu neoptimálny. Keď už nič iné, venujeme energiu niečomu, čo nie je okamžite produktívne. Na druhej strane nám to z dlhodobého pohľadu zvyšuje možnosti, slobodu a náš život sa stáva antifragile.

Nezamestnaný pri akejkoľvek volatilite na trhu nemá možnosti. Zrazu treba kúpiť niečo drahšie a má okamžite problém. Zamestnanec počíta s príjmom a ak príde nejaký výkyv, napr. pandémia, kríza alebo len klesne dopyt po jeho práci a má problém. Výpadok príjmov mu na pár mesiacov možno vykryje úrad práce.

Keď má niekto v rámci svojej práce opcionalitu, využíva obe pozitívne stránky. Nie je závislý na práci, ale produkuje vtedy, keď dokáže vyprodukovať najviac. Jeden rok v mojom živote bol taký, že som 95% peňazí z daného roku zarobil za jeden deň. Celý zvyšok času som sa teoreticky mohol flákať (aj keď som sa neflákal). Keby sa to spriemerovalo, mal by som normálnu výplatu. Aj toto je podnikanie - obrovské výkyvy v príjmoch, ale aj úplne nové možnosti.

To však neznamená, že automaticky je lepšie podnikať. Majiteľ reštaurácie, bytu na Airbnb alebo cestovnej kancelárie má v čase pandémie úplne rovnaký problém ako jeho zamestnanec, nájom (a niekedy aj výplaty) musí platiť vždy. Opcionalita nie je len o tom “daj výpoveď a podnikaj”. Musíme sa na ňu pozerať ako na samostatnú kategóriu. Ja ju beriem ako súčasť výplaty. Ak si vyberám projekt, na ktorom budem robiť, nepýtam sa len “koľko na tom zarobím”, ale aj “ako to ovplyvňuje moju opcionalitu”? Najlepšie mi funguje projektová práca (krátke projekty), nehierarchické vzťahy (node-first spolupráca[14]) a kreativita (tvorím kedy chcem, z vyprodukovaného mám osoh dlhodobo).

Ľudia, ktorí majú radi slobodu, intuitívne zvyšujú vo svojom živote opcionalitu. Je to ale konanie, nie je to snívanie a privolávanie. Je to životný cieľ ako každý iný. Mnohí ľudia to robia intuitívne, lebo majú pocit, že je to cesta k vyššej slobode. Ale ani pri ľuďoch, ktorí majú radi slobodu, to nie je automatické. Častá je aj cesta vyplakávania sa na sociálnych sieťach o tom ako sme neslobodní, prípadne depresia s nábehom na alkoholizmus a nie úplne zdravé využívanie antidepresív. Škála je široká. Sloboda pomocou vedomého zvyšovania opcionality je typ slobody, ktorý máme plne v rukách.

Aby sme sa natrénovali na sledovanie a využívanie opcionality, pozrime sa ešte na pár príkladov. Prostredie neistoty je napríklad počasie. Predpoveď počasia na deň je ešte relatívne spoľahlivá, ale dva týždne dopredu je už veľmi ťažké predpovedať. Opciu si kupujeme tak, že si zbalíme šaty do každého počasia, ktoré by teoreticky mohlo nastať. Krátke a dlhé nohavice (alebo cyberpunkové gate, ktoré sa dajú prispôsobiť), a zopár vrstiev - od trička po zimnú bundu. Cena tejto opcie je, že to všetko musíme so sebou nosiť (a samozrejme kúpiť, ale predpokladám, že ak niekto nežije na mieste, kde je stále počasie - napríklad v Paname - tak všetky tieto šaty už aj tak má). Náklady nosenia môžeme znížiť šikovnejšími materiálmi - tričko z merino vlny funguje aj v teple aj v chladnejšom prostredí, zimná bunda je zbaliteľná do malého valca[15].

Dopravca Regiojet dovoľuje klientom zakúpiť lístky vo svojich vlakoch a autobusoch s veľmi lacnou opciou (pri opcionalite si vždy všímajme aj jej cenu - čo nás stojí). Každý takýto listok môžeme zrušiť štvrť hodiny pred plánovaným odchodom spoja. Štátny vlak minimálne na cesty do Brna a Prahy nepoužívam. Auto sa mi šoférovať nechce (radšej si pospím alebo pracujem za počítačom). Autobus je nepohodlný - mám rád slobodné vylučovanie a priestor na prechádzanie sa. Ale hodnote Regiojet vlaku určite pridáva aj lacná opcia. Ak idem do Prahy alebo z Prahy, kúpim si všetky lístky, ktorými by som teoreticky mohol ísť[16]. O deň skôr, ráno, na obed, večer. Deň predtým zruším lístky, ktorými určite nepôjdem. V deň odchodu si nechám iba lístok, ktorým pôjdem. Za túto opciu nemusíme Regiojetu platiť peniaze, ale samozrejme nie je zadarmo - platíme peniazmi za lístky, ktoré do času “uzavretia opcie” nemáme (ak ich platíme kreditnou kartou, tak to nevadí, lebo v rámci účtovného obdobia máme bezúročný úver). Platíme ale aj tým, že to musíme všetko “vyklikať” (transakčné náklady na kúpu všetkých lístkov) a nezabudnúť ich včas zrušiť.

Prečo je opcionalita antifragile?

Pri finančných opciách je výplatná funkcia konvexná a nelineárna - definícia antifragility. Samozrejme, od hodnoty výplatnej funkcie treba odpočítať cenu, takže nie každý nákup opcie je ziskový. Ak bol, tak sme vyrobili perpetum mobile na peniaze (ak nejaké nájdete, dajte mi vedieť, zatiaľ tomu, že také niečo existuje, veria len centrálni bankári).

Z tejto vlastnosti opcií vyplýva, že majú radi volatilitu. To znamená, čím vyššia volatilita, tým lepšie. Podobne sa správajú aj mnohé iné opcie.

Ak nemáme správne oblečenie (opciu na to obliecť sa), volatilné počasie nám pokazí plány. Trochu sa ochladí alebo začne pršať a naše pôvodné plány sú “v háji”. Ak máme možnosť obliecť sa dostatočne, môžeme dokonca z tejto volatility ťažiť. Chceli sme ísť na výlet v teplej krajine, ale zrazu sa prudko ochladilo a nikto nemá dostatočné oblečenie - my si nielenže môžeme výlet užiť, ale ešte stretneme aj menej turistov[17].

Chcel som ísť na vlak z Prahy pôvodne ráno, ale bol som trochu dlhšie hore, chcem sa vyspať a navyše mám možnosť ísť na príjemný obed s kamarátom, ktorého som dlhšie nevidel. Pohoda, mám lístok na poobedný vlak, môžem ten ranný zrušiť. Pri rýchlo sa meniacich plánoch a situáciách som flexibilný a teda mi vyslovene vyhovujú - mám istotu možností, ale nemám povinnosť sa rozhodnúť skôr. Môj život je teda kvalitnejší.

Ďalší príklad z pohľadu cestovania. Ak idem do mesta na svojom bicykli, mám tak trochu povinnosť sa oň postarať. Nemôžem ísť s kamošmi autom, nemôžem počas brutálneho lejaku využiť MHD. Ak využijem zdieľanú ekonomiku, môžem ísť do mesta na bicykli, ten tam odparkujem a nemusím naň myslieť. Podobne zdieľaná ekonomika funguje aj pri autách - mám možnosť sa odviezť, ale nemusím parkovať (a ani platiť za parkovanie). Cestou naspäť sa môžem prejsť, ísť na bicykli. Môj vlastný bicykel som za posledné dva roky použil asi dvakrát, ale Whitebikes a Slovnaft Bajk využívam pravidelne. A aj napriek tomu, že mám vlastné auto, často jazdím Uberom alebo Boltom. Dokonca pre niektoré činnosti mám zrátané, že je to výrazne lacnejšie (napríklad cesta na masáž do centra - len parkovanie v centre je drahšie ako jazda pomocou aplikácie zdieľanej ekonomiky).

Ak môžeme, ale nemusíme pracovať, netrápi nás zlá situácia na trhu práce. Vtedy, keď sa väčšina ľudí stresuje, my môžeme ležať vo vani a čítať si knižku. Ak môžeme, ale nemusíme chodiť do práce, prípadne si môžeme voliť kedy a odkiaľ budeme pracovať, v prostredí pandémie nielenže prežijeme, ale máme super výhodu. Kým sa všetci učia ako fungovať v novom prostredí, hasia problémy vyplývajúce z novej reality, zachraňujú situáciu, my len využívame opciu, ktorú sme stále mali a často sme ju využívali (takže vieme ako sa používa). Ak takúto opciu máme, v takomto prostredí máme obrovskú konkurenčnú výhodu. Volatilita takéhoto prostredia nám vyhovuje. Ak máme široké spektrum ekonomickej opcionality, až do nejakého bodu[18] z takéhoto “chaosu” (volatility) ťažíme. Sme antifragile.

Ak sa chcete o antifragilite dozvedieť viac, odporúčam dve epizódy môjho podcastu. Prvou je popis antifragility v podcaste Antifragilita a centralizácia vs. decentralizácia^19, druhou je podcast Barbell stratégia: Ako premeniť krehké veci na také, ktoré ťažia z chaosu a neistoty^20, ktorá nám umožňuje vytvoriť antifragilitu kombináciou rôznych súčastí aj tam, kde nie je.

Antifragilita ani opcionalita nám nezaručí najvyšší príjem. Antifragilita nemusí byť optimálna vzhľadom na zisk alebo akúkoľvek funkciu, ktorú optimalizujeme (maximálne zdravie). To, čo nám antifragilita (a teda aj opcionalita) prináša, je lepšia reakcia na zmenu prostredia, volatilitu a iné (životné, pracovné, ekonomické, zdravotné) stresory.

[1] Paralelná polis má heslo “Vojdi von”. Vstúpením do Paralelnej Polis nechávate za sebou mainstreamovú spoločnosť, štát a vstupujete do sveta mimo zaužívaný systém.

[2] Je na každom ako tento čas využije, niekto môže založiť počas tohto času startup, niekto sa môže viac venovať rodine, niekto môže oddychovať.

[3] Pichačka bol papierový dochádzkový systém. Zamestnanec prišiel do továrne, našiel svoj dochádzkový papierik a “pichol” ho do pečiatkovacieho systému, ktorý označil čas príchodu - a podobne pri odchode čas odchodu.

[4] Tento model paradoxne funguje aj v prostredí “tovární”, ak ho niekto má odvahu skúsiť, ako napríklad Ricardo Semler, ktorý svoj experiment popisuje vo svojej knihe Seven Day Weekend.

[5] https://www.youtube.com/watch?v=IalZbn7_0M0

[6] Iný pekný príklad: Ak analyzujem riziko fajčenia, pravdepodobnosť, že zomriem, keď vyfajčím jednu cigaretu, je prakticky nulová. Zabíja ma, ak fajčím dve krabičky denne.

[7] https://nassimtaleb.org/2020/02/kelly-criterion/

[8] https://news.sky.com/story/amp/coronavirus-scientists-conclude-people-cannot-be-infected-twice-11981721

[9] https://www.econlib.org/library/Essays/hykKnw.html

[10] Pod úrovňou tri myslím to, že beriem do úvahy ľudí, ktorých človek priamo nakazí, ľudí ktorých nakazia títo nakazení ľudia a ešte ľudí, ktorých nakazia títo nakazený. Čiže ak idem od prvého človeka, idem cez najviac tri prenosy infekcie. Alica nakazí Boba. Bob nakazí Charlieho. Charlie nakazí Davida. David je obeťou šíriteľky Alice úrovne tri.

[11] Pod contact tracingom nemyslím aplikácie, ale proces dohľadávania kontaktov.

[12] Naceňovanie opcií je trochu nad rámec toho, čo chcem v tejto knižke vysvetliť, ale ak budeme naceňovať “opcie v živote”, je dôležité si uvedomiť, čo do toho vstupuje. Je to očakávaná úroveň volatility a čas, po ktorý opciu máme (čas do expirácie) a hodnota podkladového aktíva. Ak budeme vyhodnocovať opcie v živote (napríklad “možnosť robiť z domu”), je dôležité, či táto opcia je “nastálo”, iba vo výnimočnej situácii alebo iba raz týždenne. To všetko dosť ovplyvňuje jej hodnotu ale aj “cenu”, ktorú sa nám oplatí za takúto opciu zaplatiť - často je cenou napríklad nutnosť zmeniť zamestnanie. Opcie na nepravdepodobné udalosti (out of money options) sú lacnejšie. Ak je opciou bezpečne chodiť po vonku v prípade pandémie kúpa respirátora (ak mám doma respirátor, môžem v ňom von vyjsť, ale nemusím), je dobré to urobiť už v čase, keď nikto nečaká potrebu vyjsť von s respirátorom, takáto opcia v januári bola cca 5x lacnejšia v januári (cca 3€ za FFP3 respirátor) ako v marci 2020 (cca 15€ - a neskoršie dodanie). Aj takáto opcia expiruje - respirátor nemá nekonečnú dobu spotreby. Prepperi vedia, že pripraviť sa na apokalypsu je najjednoduchšie vtedy, keď nikto apokalypsu nečaká.

[13] Paradoxne, ak ľudia bohorovne tvrdia, že najväčší problém kryptomien je volatilita, nevidím, že by húfne kupovali opcie tak, aby na nej rozprávkovo zarábali. V skutočnosti sa očakávaná volatilita dá “zobchodovať” a zarobiť na nej, ak máme vyššie očakávania ako trh. Takže nechápem ako je možné, že finanční analytici, ktorí kritizujú Bitcoin za volatilitu, nie sú rozprávkovo bohatí. Je to väčšinou preto, že netušia o čom točia a zarábajú svoj plat finančného analytika alebo novinára. V čase písania týchto riadkov som asi veľmi naladený na Taleba, tak ho znova trochu odcitujem: “Intelektuál, ale aj tak idiot”. Intelektuálov, ale idiotov (IYI) spoznáte napríklad tak, že napíšu sofistikovanú dvojstranovú analýzu, ale ak sa s nimi chcete staviť, že to, čo predpovedajú sa naozaj stane, do stávky nejdú. Radia teda iným, čo majú robiť, ale sami zarábajú iba svoju mesačnú výplatu. Dávajte si na nich pozor, nie každý, komu dovolia rozprávať v telke alebo napísať článok, vie, o čom hovorí.

[14] Príkladom node-first (nehierarchickej) spolupráce je aj táto kniha (a taktiež kniha Hackni sa). Našťastie som sa nestal “šéfom”, nemusím nikoho “riadiť” a nikto nemusí riadiť mňa. Jednoducho som sa rozhodol niečo urobiť, opýtal som sa Marianny a Emanuela, či mi pomôžu, každý funguje tak ako môže a stíha a výsledkom je táto knižka. Takéto nastavenie nie je samozrejme možné vždy, ale z mojej skúsenosti najlepšie optimalizuje na opcionalitu (slobodu) a vyhovuje hlavne “gamám” (kapitola “Hľadá sa Gama” z knižky Hackni sa)

[15] Používam značku Uniqlo, aj keď na Slovensku nemajú predajňu, je to jedna z vecí, ktorú “dokupujem” na cestách. Podobne ako lacné a kvalitné suplementy v USA a kvalitné čaje v Japonsku.

[16] Z pohľadu Regiojetu by sa mohlo zdať, že toto správanie je neoptimálne. Ak väčšina klientov ruší lístky tesne pred odchodom, je možné, že vlak bude prázdny. Z mojej skúsenosti to tak nie je, práve naopak. Ja napríklad lístok ruším už v momente keď viem, že ním určite nepôjdem. Ak mám lístok na ranný vlak a na ráno si nechcem nastaviť budík a chcem si pospať dlhšie, zruším lístok už večer predtým. Ktosi urobil dokonca appku na “chytanie” týchto zrušených lístkov - ak je vlak plný, ale chcem ním ísť, zadám lístok do aplikácie Yellow Catcher a keď niekto zruší lístok, príde mi notifikácia na mobile.

[17] Horúci tip pre cestovateľov - ak cestujete s inými ľuďmi a chcete mať opcionalitu, zabezpečte, aby ju mali všetci v skupine, inak “skysnete na hoteli”, lebo nechcete ísť na výlet sami.

[18] Ako zdvíhanie 50 tonovej činky - dvíhať 20 kilo nám pomáha (superkompenzácia, antifragilita), ale 50 ton už je priveľa a sme fragile. Podobne je to aj s ekonomickou situáciou. Nejaká forma chaosu v prípade opcionality je fajn, ale opcie nemáme na všetko. Ak žiadny zákazník okolo nás nemá peniaze na naše služby, dosiahli sme bod, kedy sme znova krehkí.

[19] https://juraj.bednar.io/podcast/2017/01/27/antifragilita-a-decentralizacia/

[20] https://juraj.bednar.io/podcast/2017/03/07/barbell-strategia-pre-investicie/

Decentralizácia

Ďalšia vlastnosť, ktorá nám zvyšuje antifragilitu je decentralizácia. Odporúčam si pustiť ďalšiu epizódu môjho podcastu, tentoraz Monokultúra myslenia, ekosystémov, financií^21. Ako je možné, že decentralizácia zvyšuje antifragilitu?

O decentralizácii ste odo mňa počuli pravdepodobne veľa, mám ju rád. Zároveň si uvedomujem, že nie je optimálna. Dávať decentralizované blockchainy tam, kde úplne v pohode postačí (open-source) centralizovaná databáza, ktorá je efektívnejšia a o niekoľko rádov lacnejšia je nezmysel, ak nepotrebujeme vlastnosti decentralizácie, ako napríklad antifragilita.

Decentralizované systémy sú také, kde jednotlivé rozhodnutia alebo riadenie prebieha na úrovni menších celkov, nie na úrovni centra. Ak sa môžeme rozhodovať individuálne, je to oveľa decentralizovanejšie, ako keď za nás rozhoduje starosta. Ale rozhodovanie rôznych starostov je decentralizovanejšie ako rozhodovanie na úrovni štátu. A Európska únia je ešte centralizovanejšia ako rozhodovanie na úrovni jednotlivých štátov.

Nejde pritom ani tak o to, ako jednotlivé celky k rozhodnutiu prišli. Ak veríme premise zastupiteľskej demokracie, že rozhodujú “občania[22]” pomocou svojich volených zástupcov, sú rozhodnutia, ktoré prijal demokratický parlament decentralizované? Nie. Nie je podstatné, ako niekto prišiel k rozhodnutiu (napr. o pravidle alebo zákaze). Podstatné je, či sa jednotliví aktéri môžu rozhodovať rôzne. Ak niekto zakáže vychádzať z domu a 72% “občanov” bolo za, stále je to centralizované rozhodnutie, pretože rozhodnutie platí pre každého. Ak sa každý človek individuálne rozhoduje, či vyjde alebo nevyjde von, je to decentralizované rozhodovanie na úrovni jednotlivcov.

Decentralizované uvažovanie nemusí byť optimálne. Možno je v prípade pandémie z nejakého dôvodu optimálne zakázať všetkým ľuďom bez rozdielu vychádzať. Ale nie je to decentralizované a je to krehké (teda nie je to antifragile).

Prečo? Znova sa pozrime na dané pravidlo optikou stresorov. Ak je v momentálnej situácii rozhodnutie správne, ale zmení sa prostredie a bude nesprávne, nikto nemá možnosť upraviť svojvoľne svoje rozhodnutia. Ak to rozhodnutie je správne pre nejakých ľudí, ale nie pre iných, dostávame sa do nepríjemnej situácie - vynucujeme pravidlo, ktoré je jednoducho zlé. Pozeráme sa na matematickú vlastnosť “odozvy na stresory” ako na matematickú funkciu, nie na ideológiu[23]. Dokonca ani optimálne pravidlo v danej situácii už nemusí byť optimálne zajtra.

Decentralizované pravidlá (napr. na úrovni jednotlivcov alebo rodín) môžu byť tiež chybové. Ľudia si prečítajú hoax na internete (napríklad že eukalyptový vonný olejček zabije 100% vírusov SARS-Cov-2) a riadia sa pravidlom, ktoré je zlé. Avšak tento systém je dynamický a okamžite reaguje na nové pravidlá. Človek s eukalyptovým olejčekom pod nosom dostane COVID-19, napíše na internety, že článok je hoax. Lokálne, krátkodobo sa niekto rozhodne zle, ale prispôsobuje sa. Človek, ktorý bol 30 dní v karanténe a otestoval sa, môže ísť kľudne pozrieť svoju babku na lazy, lebo má lokálne informácie. Ak sa pozeráme na konanie celku s ohľadom na decentralizované rozhodovanie, vyfiltrujú sa najlepšie rozhodnutia.

Decentralizované rozhodovanie nepočíta s tým, že jednotlivci vedia robiť lepšie rozhodnutia ako centrálne, ale ako dané prostredie reaguje na zmeny (volatilitu, teda stresory). Ak sme v prostredí stresorov, hlavne neistoty, ľudia robia milióny rozhodnutí denne, kde sa rozhodujú medzi rôznymi možnosťami. Niekomu dôjde jedlo a ide nakúpiť, niekto ide nakúpiť v noci, iný človek je týždeň doma a jedlo si objedná cez internet - rozhodne sa, že trochu drahšie potraviny mu stoja za zníženie rizika.

Politici alebo všeobecne centrálne autority si chcú zachovať tvár. Veľmi neradi jeden deň vyhlasujú jedno a druhý deň niečo iné. Aj keď musia priznať, že sa mýlili, robia to tak, aby každému bolo jasné, že robili najlepšie ako vedeli (“nedalo sa to predvídať”). Ľudia reagujú rýchlejšie, kopírujú dobré správanie.

Prečo funguje lepšie trhová ekonomika ako centrálne riadená? Pri centrálne riadenej ekonomike neprichádza k experimentovaniu. Niekto vymyslí ako sa veci majú robiť a riadiacou hierarchiou sa táto informácia šíri. Ak príde stresor (napríklad zmenená situácia), musí sa zmeniť regulačný rámec, zmena musí precestovať hierarchiou. Centrálne riadenie nenávidí volatilitu. Preferuje päťročnicu. V prostredí, ktoré sa nemení. V tabuľke (dnes v exceli) má napísané, koľko budú ľudia najbližší rok potrebovať toaletného papiera, rúšok, pľúcnych ventilátorov, sardiniek.

Decentralizovaný trh miluje zmeny. Nie jednotlivé firmy (aktéri) – tí sa tiež rozhodujú a často robia zlé rozhodnutia, na základe ktorých sa dostanú do straty alebo skrachujú. Ale ak sa zmení prostredie, sú minimálne niektoré firmy, ktorým nová situácia vyhovuje. Robili ste online školenia, streamované koncerty, či online donášku jedla? Možno si väčšina ľudí ťukala na čelo - prečo sedieť za počítačom, keď môžem ísť na prezenčné školenie? Prečo streamovaný koncert, keď môžem ísť na koncert fyzicky? Prečo online donášku jedla, keď mám pod domom večierku a jedlo môžem mať hneď?

Príde stresor (napríklad pandémia), ľudia preferujú ostať doma a zrazu online koncerty, donáška jedla a online školenie prosperuje. Neznamená to, že to tí ľudia “predvídali” – ich podnikateľský plán bol pripravený na iné prostredie a to zrazu nastalo. Aj v novom prostredí teda trh ako celok produkuje hodnotu, kdežto centrálny plán smeruje do Venezuely.

Rovnako ako pri opcionalite je antifragilita decentralizácie matematickou vlastnosťou, nie názorom libertariánov na lepší svet. Decentralizácia nemusí byť optimálna a v mnohých prípadoch ani nie je dobrá, decentralizované riadenie letovej prevádzky je síce teoreticky možné, ale optimálne riešenie v tomto prípade je koordinácia pomocou centrálnej hierarchickej rozhodovacej funkcie vo forme letovej veže. Pri riadení dopravy je situácia otáznejšia – šoféroval som aj v krajinách, kde jediné pravidlo je “náraz dvoch vozidiel do seba je drahý a bolí”. Autá, motorky a bicykle idú pomaly a opatrne a funguje to, aj keď štatisticky lepšie sú na tom krajiny, kde autá jazdia pomaly a pravidlá sú prísne vynucované.

Decentralizácia na trhu má jednu zásadnú podmienku, vďaka ktorej je antifragile - čistiaci mechanizmus. Zachraňovať firmy a podnikateľov, ktorí urobili zlé rozhodnutia nie je decentralizácia. Čo je horšie, tento princíp znemožňuje fungovanie decentralizácie na objavovanie riešení. Vysvetlime si to na príklade bánk v USA. Banky fungovali, vystavovali sa rizikám, ktoré im neustále zarábali peniaze. Banky ale boli vystavené čiernym labutiam (boli krehké, mali malý stály zisk a obrovské fat-tailed riziko). Ak dokážeme skryté riziko strčiť pod koberec (v tomto prípade ho venovať daňovému poplatníkovi), stane sa to, že drobný stály zisk majú banky na výsledovke a jej manažment vo svojich ročných bonusoch. Ale v prípade, že sa skryté riziko prejaví, príde vláda, zoberie peniaze Uberistovi, inštalatérovi, programátori, dôchodcovi a “zachráni strategicky dôležitú banku”. Vďaka tejto vlastnosti prosperujú riskujúce banky alebo vo všeobecnosti “agenti, ktorí sa zle rozhodujú”.

Prečo je to tak? Predstavte si, že ste rozumná banka. Robíte si zásoby, správne pracujete s rizikom, aby ste sa nedostali do finančných problémov. Toto všetko niečo stojí a tak máte nižší zisk a máte pre zákazníkov vyššie ceny. Teda “v dobrých časoch” zarábate oveľa menej. To všetko by bolo fajn, keby toto rozhodnutie ocenil trh v prípade nepredvídateľnej udalosti, voči ktorej sa dá tiež brániť. Konkrétne čierne labute sú totiž nepravdepodobné a nedajú sa predpovedať, ale nejaká čierna labuť príde s matematickou istotou (fat tailed rozdelenie). Ak podnikatelia (v tomto prípade banky), ktorí sa rozhodli nesprávne a na čiernu labuť nie sú pripravení, dostanú peniaze od štátu, takýto systém zvyšuje krehkosť[24]. Možnosť zlyhať je absolútne nevyhnutná na to, aby si súbor decentralizovaných aktérov zachoval antifragilitu, je to práve selekčný mechanizmus, ktorý v prostredí volatility a chaosu vyberá tých, ktorí robia najlepšie rozhodnutia. Ak ľudia nadávajú na trh a kapitalizmus, ktorý podľa nich počas krízy “zlyhal”, mali by si uvedomiť, že trh nemôže fungovať ak ho centrálny plánovač zachráni – nezlyhal trh, ale štátny systém bailoutov, ktorý znemožnil “potrestanie” vinníkov skrývajúcich riziko pod koberec.

Antifragilita v podobe decentralizácie je dôvod, prečo sme tu. Evolúcia je decentralizované hľadanie riešení v meniacom sa prostredí. Organizmy, ktoré nie sú schopné fungovať v aktuálnom prostredí (bez ohľadu na to, aké prostredie bolo včera) neprosperujú a umrú. Takéto druhy civilizovaná spoločnosť môže “zachrániť” a vytvoriť im umelé pôvodné prostredie, na ktoré boli adaptované v minulosti - skleník alebo zoologická záhrada. Verím, že manažérov zlyhaných bánk budeme v budúcnosti chodiť kŕmiť do špeciálnej verzie zoo, “múzea bankových zlyhaní” a nie im dávať niekoľkomiliónové odstupné. Zlyhanie samozrejme nie je samé o sebe zlé. V podnikaní som zlyhal určite viackrát ako som bol úspešný. No úspešný som bol práve vďaka tomu, že som mohol zlyhať a pokračovať v niečom inom. Ak by každé zlyhanie bolo zafinancované “záchranným balíčkom”, robil by som až doteraz na podnikateľských plánoch, ktoré nedávajú žiadny zmysel.

Zachraňovanie zlých podnikateľov nie je teda len nespravodlivé, je vyslovene škodlivé. Podnikatelia, ktorí robia dobré rozhodnutia a sú robustní v prípade negatívnych udalostí s vysokým dopadom nielenže nemajú výhodu, majú nevýhodu – náklady týchto negatívnych udalostí platia oni, pričom konkurencii negatívnu udalosť preplatí daňový poplatník.

Decentralizácia a antifragilita v prírode

Ešte si povedzme o jednom príklade, aby sme chápali ako funguje antifragilita v decentralizovaných systémoch. V tele máme mikrobióm, ktorého súčasťou sú baktérie. Naše baktérie sú ako “záhrada”. Máme v tele baktérie, ktorú sú absolútne nevyhnutné pre náš život a nedokázali by sme bez nich existovať. Niektoré baktérie sú však nepríjemné a neprospievajú telesnej rovnováhe, napríklad ak máme bakteriálnu infekciu, ktorú môžeme mať v rôznych častiach tela (vrátane pokožky). Proti bakteriálnej infekcii nám lekár môže predpísať antibiotiká, ktorých úlohou je zabiť (niektoré) baktérie. Problém s antibiotikami je, že baktérie sú decentralizované, nemajú “záchrannú autoritu” a sú teda antifragile. Ak sa nám nepodarí infekciu zabiť, vypestujeme si baktérie, ktoré sú proti antibiotikám odolnejšie. Ako je to možné? Antibiotiká zabili všetky baktérie, ktoré neboli odolné. Keďže sa nám ale nepodarilo vyhubiť infekciu úplne, tie baktérie, ktoré prežili, sú najlepšie adaptované na to, aby prežili liečbu antibiotikami. V pôvodnom prostredí tieto baktérie konkurovali ostatným baktériám (aj tým, ktoré považujeme za “dobré baktérie[25]”) a bojovali s nimi o potravu. Po zavedení antibiotík nastal zrazu nový selekčný tlak – zrazu nevyhrávajú tie baktérie, ktoré sú životaschopné v normálnom prostredí, ale prežijú tie, ktoré prežijú kúru antibiotikami. Ak sa toto stane, ten istý typ antibiotík nám už nemusí zabrať, pretože sme si vypestovali baktérie, ktoré sú voči nemu odolné.

Ako vidíme, jednotlivé baktérie (konkrétni jedinci) nie sú antifragile – buď prežijú alebo neprežijú, väčšina tých baktérií, ktoré sme sa snažili vyhubiť pravdepodobne vymrie. Čo ale je antifragile? Antifragilný je ekosystém baktérií ako celok. Bakteriálnej kolónií sa začne dariť viac práve preto, že neadaptované baktérie zomreli a teda nekonkurujú adaptovaným baktériám v novom prostredí[26].

Na príklade takejto “lokálnej evolúcie” vidíme ako je možné, že decentralizovaný systém zložený z krehkých jedincov je antifragilný (teda anti-krehký).

Ak si predstavíme, že máme trh, ktorý je tvorený jednotlivcami a firmami a príde “antibakteriálny šok” v podobe krízy, dostaneme na trhu novú situáciu, ktorá je odolnejšia voči šokom. Ale nie preto, že by sa firmy “poučili”, ale preto, že firmy, ktoré neboli adaptované sa momentálne venujú rozpredaju svojich kancelárskych stoličiek na Bazoši a ako hovoria naši západní bratia, “zatvárajú krám”. Ak tieto firmy ale niekto zachráni, zlepšenie nenastane a vlastnosť antifragility sa stratí.

Ako zaviesť decentralizáciu a použiť ju v prostredí neistoty

Ako princíp decentralizácie využiť? V kapitole “Práca a podnikanie v prostredí neistoty” sa pozrieme na to, ako vnútorne decentralizovať prácu na individuálnej úrovni (zvýšiť opcionalitu a decentralizovať), aby aj naša produktívna činnosť bola antifragile.

Čo sa týka investícií, rozumné je za istých okolností diverzifikovať (čo je forma decentralizácie) alebo ešte lepšie použiť spomínanú barbell stratégiu – tá využíva antifragilitu naplno. Taktiež dávať pozor, aby sme nemali investície korelované – používať napríklad aj kryptomeny alebo zlato, ktoré sa riadia inými princípmi ako centralizovanými rozhodnutiami centrálnych bánk. Diverzifikovať medzi dolárom a eurom nemá až taký zmysel, ak sa Federal Reserve a Európska centrálna banka správajú takmer rovnako.

Ďalšou technikou na decentralizovanie je jurisdikčná arbitráž alebo decentralizácia. Ak sú zavreté hranice, je dobré mať kartičku trvalého pobytu v inej krajine a na hranici len zamávať “dobrý deň, idem domov”. Povolení na trvalý pobyt môžeme mať viacero. Decentralizácia v tomto prípade ide ruka v ruke s opcionalitou – povolenie na trvalý pobyt nie je povinnosť niekde bývať, iba možnosť. Ak žijem na Slovensku, je fajn mať chalupu v Rakúsku, Maďarsku alebo Čechách. Môže sa to hodiť. Rovnako decentralizujem môj dodávateľský reťazec. Po tom, ako bolo jasné, že SARS-Cov-2 cestuje po svete (ešte pred oficiálnym vyhlásením pandémie), mi lieky, zdravotnícke pomôcky a suplementy prišli z Nemecka, Rakúska, Holandska, Veľkej Británie, Čiech, Číny a z Ukrajiny. Všade bol niečoho nedostatok, ale ja som nedostatok nepocítil, lebo som decentralizoval zdroje[27].

Taktiež sa snažím dostať sa do decentralizovaných vzťahov - nefungujem dobre v hierarchiách[28].

Optimalizácia vs robustnosť

V predchádzajúcich častiach som párkrát spomenul, že decentralizácia alebo antifragilita nemusia byť z nejakého ohľadu optimálne. Mnohí si to možno neuvedomujeme, ale žijeme v prostredí “just-in-time” ekonomiky, centralizovaných dodávateľských reťazcov. A vďaka tomu sme prišli o robustnosť.

Videli sme to na príklade rúšok a respirátorov. Tie sú vyrobené prevažne v Číne a na Taiwane, odkiaľ sa posielajú do celého sveta. Samozrejme, vyrábať respirátory vo Francúzsku by bolo šialenstvo, 80% z ceny respirátora by boli iba dane a odvody večne štrajkujúceho robotníka. Západ dokáže efektívne produkovať viac-menej iba služby, produkty sa všetky vyrábajú v super-optimalizovaných továrňach tempom závislým od odbytu.

V súčasnosti takéto umiestnenie výroby prináša krehkosť do dodávateľských reťazcov. Akýkoľvek problém s výrobou alebo logistikou sa prejaví okamžite na celom svete. Napríklad ak v Číne stúpne potreba respirátorov a kapacity nie sú nafukovacie donekonečna, zároveň nikto nemá zásoby, v tomto prípade sú respirátory alokované cestou najmenšieho odporu na miesto, kde produkujú najväčší zisk. (Alebo v prípade Číny stačí zaviesť zákaz vývozu a je to.)

Vôbec nechápem, ako je možné, že tak dôležitú vec ako je respirátor, ochranný štít, rúška, rukavice a dezinfekcia nemá na sklade každá nemocnica. Nemocnica je predsa miesto, kde by sme mali očakávať, že ochranné pomôcky proti infekcii s určitosťou bude treba a v prípade väčšej pandémie ich bude potrebovať každý lekár. Chápem, že respirátory nemajú na prepážkach pošty (aj keď zrovna na pošte som od začiatku pandémie pracovníka bez respirátora nevidel).

Just-in-time ekonomika a centralizované dodávateľské reťazce sú však optimálnejšie. Celý svet je závislý na lacných tovaroch, superefektívne vyrobených, dovezených na veľkých kontajnerových lodiach, doručených až pred dvere. Sám som si na to zvykol - náhradné baterky do mikrofónu na podcasty sa mi nechce kupovať v lokálnom obchode, dva kliky na Aliexprese, je mi jedno, kedy prídu. Nožničky na nechty sa pomaličky kazia - že ich majú za rohom v drogérii? Áno, ale na Aliexprese sú o polovicu lacnejšie aj s poštovným a pristanú mi v schránke. Aliexpress nie je samozrejme jediné miesto, kde nakupujem. Paradajky by sa asi cestou v lodnom kontajneri pokazili. Používam aj Amazon (vďaka kryptomenám tam dokonca nakupujem výrazne lacnejšie - viď Hackni sa). Suplementy objednávam väčšinou z Holandska alebo UK. V lekárni nemajú to, čo chcem (alebo nie v požadovanej kvalite a cene). Tiež potraviny objednávam aj cez Internet. A veľa vecí samozrejme v internetových supermarketoch typu Alza.

Efektivita nie je len v dodávateľskom reťazci, ale aj v nákupnom procese. Pamätám si, keď som ešte chodil “nakupovať”. Zoznam do drogérie, zoznam do potravín, zoznam do obchodu s oblečením, zoznam do biopotravín, aha, kávu majú u pražiara. Kde je v Bratislave obchod so solárnymi panelmi?

Namiesto prechádzania sa a odškrtávania zoznamov si otvorím niekoľko okien v prehliadači, metavyhľadávačmi porovnám ceny, bez stresu a časového tlaku porovnám produkty a prečítam recenzie. Ak chcem náhodou fyzickú knižku (väčšinou ebook do Kindle alebo Audible, jeden klik a čítam, škoda že nepodporujú slovenské knihy), Amazon mi dokonca ponúkne použité knižky od rôznych predajcov.

Táto stratégia je dobrá do veľkej miery aj vo výnimočnom stave. Trochu internetového objednávania, párkrát za deň zazvoní telefón, oblečiem sa do ochranného obleku - respirátor, okuliare, občas aj rukavice. Tovar rozbalím v “červenej zóne”, dezinfikujem a mám “nakúpené”.

V čom je teda problém? Tento proces, hlavne čo sa týka výroby je veľmi krehký. Čo ak Číňania zbohatnú natoľko, že väčšinu produkcie spotrebujú - alebo budú drahší ako Francúzi? Čo ak niečo, čo potrebujem budú vyrábať iba v Číne a niekto rozhodne, že to potrebujú oni? Čo ak z nejakého dôvodu nebudú premávať lode a lietadlá? Čo ak si budem chcieť objednať niečo, čo štát potrebuje pre seba a zakáže mi to doviezť a rovno mi to zhabe?

Všetky tieto nepravdepodobné udalosti a výkyvy boli donedávna reči šialených prepperov a ľudí, čo už desiatky rokov očakávajú nejakú formu apokalypsy. Lenže sa dejú.

Čo s tým? K lokálnej produkcii sa môžeme zase vrátiť. Josef Pruša a iní producenti 3D tlačiarní zmenšili niektoré továrenské linky asi na veľkosť domácej piecky na chlieb. Títo producenti začali v čase nedostatku zdravotníckych materiálov tlačiť napríklad ochranné štíty pre zdravotníkov. Je to iná forma lokálnej produkcie, je drahšia, ale je ekologickejšia a často môže byť aj rýchlejšia. Žiadna kontajnerová loď z Číny alebo lietadlo. Jednoduchosť použitia sa postupne bude zlepšovať a tak ako si väčšina z nás dokáže doma vyprodukovať knihu pomocou tlačiarne, papiera a času, dokážeme vyrábať aj zložitejšie objekty. Portály ako Thingiverse sú obrovskou databázou objektov, ktoré si môžete na 3D tlačiarni vyprodukovať doma.

S 3D tlačou súvisí aj domáce pestovanie potravín. Hydroponické záhradky ako napríklad Parallel Garden^29 z pražskej Paralelní Polis alebo 3D Garden^30 z bratislavskej Paralelnej Polis sú príkladom toho, ako si môžeme doma, v mestskom prostredí vypestovať potraviny, ktoré sú ekologické (necestujú zo skleníku zo Španielska, ale vyrastú priamo u nás doma), organické (nájsť pôdu ktorá neobsahuje ťažké kovy a pesticídy je extrémne ťažké aj ak má potravina bio/organickú certifikáciu) a čerstvé.

Domáca hydroponická záhrada 3D Garden, vďaka ktorej si môžete doma vypestovať veľmi chutné a zdravé bylinky, šaláty alebo zeleninu. Na plnú robustnosť samozrejme budete potrebovať väčšiu hydroponickú záhradku.

V Paralelnej Polis Bratislava sme pestovali bazalku a rozdiel medzi tým, čo nám vyrástlo a kochlíkovou bazalkou zo supermarketu bol obrovský. Hydropónia zároveň šetrí vodu a energiu.

Keď už sme pri energii, v tejto oblasti nám tiež chýba robustnosť. Väčšina ľudí, ktorí majú home-office, plne závisia na tom, že im funguje dodávka energií. A samozrejme Internet. Aj keď máme možnosť používať solárne panely alebo iné formy výroby energie, pre mnohých je stále optimálnejšie spoliehať sa na dodávku energie – úspory z rozsahu sú obrovské. Ale výpadok dodávky energie pocitíme všetci – a distribučný reťazec je ešte krehkejší. Pritom technológie idú správnym smerom – a nie len technológie výroby a uloženia energie, ale aj technológie, ktoré energiu spotrebúvajú.

Prečo to teda nerobia všetci? Prečo nemáme všetci na streche solárny panel, šálky netlačíme na 3D tlačiarni ale kupujeme ich v IKEA alebo cez Internet a potraviny kupujeme v obchode a nepestujeme si ich v hydroponickej záhradke? Jeden z dôvodov je, že tieto riešenia sú síce robustné, ale nie vždy sú optimálne. Objednávka z Aliexpresu je jednoduchšia ako naťahovanie sa s materiálom a pomalá tlač na tlačiarni. Aj keď produkt, ktorý vyprodukujeme na tlačiarni, máme vytlačený skôr ako nám ho stihne doviezť kuriér, predsa len je to viac roboty. A samozrejme, spomínané nožničky na nechty domáca 3D tlačiareň zatiaľ nevyprodukuje.

Druhým dôvodom je, že väčšina týchto robustných riešení nie je “just in time”. Musíme plánovať kapitálové výdavky. Aj veľmi efektívny solárny systém, ktorý nám dlhodobo ušetrí peniaze, chce na úvod nemalú finančnú investíciu. Veľa týchto investícií sa nám vráti až o pár rokov, niekedy viac ako pár. Aj to pravdepodobne iba “v kalkulačke”. Takmer žiadny “biznis plán v exceli[31]” neprežije prvý stret s realitou. Predpovedať ceny energií na najbližších desať rokov v exponenciálne meniacom sa prostredí je nemožné. Zároveň vďaka technologickému rozvoju je takmer isté, že za rovnaké peniaze kúpime v budúcnosti rádovo lepší solárny panel, batériu, 3D tlačiareň a podobne. Preto optimalizácia v tabuľke návratnosti je skôr záplata na srdce, aby sme neplakali za vynaloženou investíciou. Ak pomôže, je to fajn. Ak ale namiesto záplaty chceme skutočný argument, zvyšovanie robustnosti alebo v niektorých prípadoch dokonca antifragilita je lepší spôsob uvažovania – na určenie robustnosti a antifragility nemusíme poznať budúce ceny technológií ani energií.

Potreba kapitálovej investície pri zvyšovaní robustnosti je častým dôvodom, prečo to ľudia nerobia. Brzdou je v mnohých prípadoch aj štát, hlavne čo sa týka energetiky (viac v kapitole o solárnych paneloch). Zvyšovanie robustnosti v čase, keď ju treba, je ešte náročnejšie. Ja som svoj prvý solárny panel objednával počas krízy. Finálne robustné riešenie som dokončil až dva mesiace po tom, ako som sa na to odhodlal. Výrobca, ktorého som si vybral (Litionite) totiž mal zariadenia už iba na sklade v Taliansku - niekoľko týždňov im trvalo len kým tovar zo skladu zobrali a odovzdali kuriérovi na doručenie (nerobustný dodávateľský reťazec). Zvyšovať robustnosť je teda lepšie v “dobrých časoch”, vtedy je to najlacnejšie a jednoduchšie.

Robustnosť (tak ako som o nej doteraz písal) môže pripomínať snahu niektorých ľudí alebo aj štátov o sebestačnosť. Nie je to úplne tak. Nemám nič proti produktom, ktoré boli optimálne vyrobené inde. Doma som napojený na elektrickú distribučnú sieť a som rád, že funguje, vo väčšine prípadov nemusím riešiť, či svieti slnko alebo je pod mrakom[32]. Som rád, že niekto vyrába nožničky na nechty, respirátory a pestuje paradajky a ja sa môžem venovať tomu, v čom som dobrý. Medzinárodná deľba práce a globálny obchod nám umožnili žiť vo svete s najnižšou mierou chudoby a ak globálny obchod funguje dobre, ľudia majú oveľa menšiu motiváciu viesť vojnové konflikty[33].

Ak svoju produkčnú kapacitu budeme schopní poskytovať v prípade potreby aj iným, možno budeme aj antifragile – naša spoločnosť objaví krásu zdieľanej ekonomiky a robustnej lokálnej produkcie a tým pádom bude v čase neistoty a volatility prosperovať viac ako konkurenčné spoločnosti. Budem preto veľmi rád, ak čitatelia tejto knihy budú pozerať nielen na to, kde niečo kúpiť najlacnejšie a najpohodlnejšie, ale aj “čo ak to nebude fungovať?”. Zvýšite tým robustnosť nielen sebe, ale aj nám ostatným, pretože verím, že budete chcieť na tejto zvýšenej robustnosti zarobiť – aspoň v čase, keď ju budeme ako spoločnosť potrebovať.

Adaptabilita

“Nie je to najsilnejší z druhu, ani najinteligentnejší z druhu, ktorý prežije. Je to ten, ktorý sa najlepšie adaptuje na zmeny.” - Charles Darwin

Pod adaptabilitou rozumieme schopnosť prispôsobiť sa novým podmienkam (napr. zmena zamestnania alebo všeobecnejšie zmena prostredia). V Hackni sa som písal “List môjmu staršiemu ja” a adaptabilitu som uviedol ako jednu z najdôležitejších schopností, ktorú by som mal trénovať:

“Jednou zo superschopností, ktorú môžeš vybudovať , je adaptabilita. Podmienky okolo teba sa veľmi pravdepodobne menia tak rýchlo, ako si to teraz v roku 2019 neviem ani predstaviť. Nie je dôležité čo vieš, informácie sú dostupné zadarmo každému. Je dôležité ako reaguješ na meniace sa podmienky. Ak si pred mesiacom bol presvedčený o tom, že sa niečo nedá urobiť, pozri sa, či náhodou nevznikol technologický vynález, ktorý ťa presvedčí o opaku. Nikdy nerob nič len preto, že si to tak robil posledných 30 rokov. Adaptabilita je dôležitejšia ako IQ aj EQ. Pozoruj prúdenie rieky času a plávaj s prúdom. Vyhýbaj sa prekážkam a stavaj na nových možnostiach , ktoré sa okolo teba neustále objavujú.

K tomu môžeš využívať svoje superskúsenosti. Mladí ľudia, ktorí sa práve zapojili do pracovného procesu, majú v tomto nevýhodu – máš za sebou desiatky rokov skúseností so zmenami. Ber ich pozitívne – stavaj na nich, ale nedovoľ im, aby ťa obmedzovali.”

Prostredie, v ktorom žijeme sa veľmi pravdepodobne bude meniť. Niektoré zamestnania nahradia roboti a počítače. Niektoré meny stratia hodnotu, niektoré firmy skrachujú. Mnohé aspekty života sa zmenia, niektoré k lepšiemu a niektoré k horšiemu. Snažiť sa zachovať prostredie, v ktorom žijeme v nejakom stabilnom stave je síce pochopiteľná snaha, ale nie všetky takéto pokusy dopadnú úspechom.

Adaptabilita je jedna zo schopností, vďaka ktorej dokážeme byť na tej lepšej strane tejto snahy - namiesto ťažkého a zdĺhavého prispôsobovania prostredia a snahu o jeho stabilizáciu sa prispôsobujeme vonkajším zmenám. Zachovať stabilitu je väčšinou náročné a drahé. Ak sa na nás valia zmeny, je prirodzené, že sa snažíme nájsť riešenie, pri ktorom nemusíme zmeniť svoje správanie. Adaptabilita nám však dáva obrovskú výhodu - svoje správanie totiž máme pod kontrolou a prispôsobenie sa zmenám prostredia nám dáva obrovskú konkurenčnú výhodu.

Adaptabilita musí počítať s neistotou a náhodou. Jej trénovanie môže zahŕňať napríklad to, že sa prispôsobíme všetkým možnostiam. Napríklad: Predpokladáme, že akcie pôjdu dole. Rozumné by bolo teraz predať a nakúpiť, ak sa prostredie (v tomto prípade akciový trh) bude správať tak ako očakávame. Je dobré ale pripraviť si plán, čo urobiť, ak to tak nebude. Čo ak pôjdú hore? Alebo sa nebudú hýbať? Alebo pôjdu dole, ale skôr než si to všimneme, vrátia sa naspäť? Adaptabilita nie je o predpovedaní budúcnosti, ale o schopnosti reagovať na všetky možnosti. Vďaka nej môžeme v prostredí neistoty skúmať najmä dopad meniaceho sa prostredia, bez ohľadu na pravdepodobnosť, že dané situácie nastanú.

Adaptabilita na možnú budúcu zmenu prostredia zahŕňa plánovanie na všetky možnosti. Pritom je dobré mať čo najvšeobecnejšie riešenia. Ak je možné, že príde finančná kríza, je dobré vymyslieť plán, čo v takej situácii urobiť (a prípadne sa na to pripraviť dopredu, kedy to je ešte lacnejšie) bez toho, aby sme museli konkrétne predpokladať, ako takáto kríza bude vyzerať. Bude to kríza úverov? Budú krachovať podniky? Aké? Na tieto otázky je ťažké odpovedať a je tam veľa neznámych.

Nassim Nicholas Taleb mal peknú anekdotu. Na stretnutí sa ho šéf opýtal, či si myslí, že akciový trh pôjde hore. Povedal, že rovnako ako všetci jeho kolegovia si myslí, že pôjde hore. Šéf sa ho teda opýtal, či stavil na rast. Taleb odpovedal: “Nie stavil som na pokles”. Prečo? Lebo ak všetci čakajú, že trh pôjde hore, opcia na pokles má nižšiu cenu. Stávka “proti prúdu” môže byť totiž lacnejšia.

V COVID-19 kríze veľa ľudí všeličo predpovedalo. Moje “vnútorné” predpovede sa tiež vyvíjali (veľmi som o nich nehovoril verejne), ale z pohľadu adaptability boli pre mňa zaujímavé najmä extrémy. Myslím si, že to bude OK, ale správam sa tak, ako keby vonku bola absolútna apokalypsa, ktorá vyhubí väčšinu ľudstva. A to aj napriek tomu, že to považujem za veľmi nepravdepodobné. Má to dva dôvody - jeden je, že nepravdepodobná možnosť, ktorá môže veľmi vážne ohroziť zdravie mojej rodiny, je prostredie, na ktoré sa potrebujem pripraviť. Náklad toho, že urobím chybu a stane sa najpravdepodobnejšia možnosť, ktorú očakávam, je veľmi nízky. Druhým dôvodom je, že trénujem adaptabilitu. Ak sa správam ako keby vonku prebiehala pandemická apokalypsa, budem na túto situáciu pripravený a budem to mať natrénované. Zavediem do svojho života zvyky, ktoré môžem využiť. Začnem premýšľať nad vecami. A toto všetko mi veľmi intenzívne zníži stres a strach. Ak viem, že pravdepodobne preháňam, zároveň viem, že som v oveľa väčšom bezpečí.

Táto situácia je trochu extrémny tréning mindsetov. Môj obľúbený autor a filozof Robert Anton Wilson robil experiment[34], pri ktorom sa správal ako keby telepaticky komunikoval s mimozemšťanmi z planéty Sirius. Pri sexe so svojou manželkou zavrel oči a zmenený stav svojho vedomia využil na to, aby mohol vo svojej predstave komunikovať počas sexu s mimozemšťankou[35].

Táto schopnosť – akokoľvek šialená sa môže zdať – trénuje rozmýšľanie, ktoré je agnostické k použitému modelu sveta, vnímaniu reality. Aj napriek tomu, že R. A. Wilson celý čas vedel, že podlieha ním vytvorenej ilúzii, stále mal možnosť sledovať, kam ho táto myšlienková cesta zavedie.

Je to tréning adaptability. (Viac alebo menej) možné budúce reality v našich hlavách sú len modely možných budúcich svetov. Ak sa do takéhoto sveta dokážeme preniesť a správať sa tak, ako keby boli skutočné, obmieňať ich ako šaty a každý deň si vyskúšať iný model, sme pripravení adaptovať sa na zmeny.

Pri hodnotení rizika väčšina ľudí robí chybu, že sa snaží odhadnúť pravdepodobnosť, že daná situácia nastane. Chyba takéhoto odhadu je obrovská. Druhou chybou je, že ľudia uvažujú väčšinou len model reality, kedy nastala najpravdepodobnejšia možnosť. Ak chceme trénovať adaptabilitu takýmto spôsobom, stačí zavrieť oči a na chvíľu si predstaviť ako vyzerá možnosť, ktorú nečakáme. Aký má dopad na náš život? Čo urobím? Ako sa zmení moje správanie? A čo je najdôležitejšie – ak táto nečakaná možnosť nastane napríklad o tri roky, čo by som chcel, aby som v takom prípade urobil ešte predtým ako nastane?

Táto možnosť komunikovať so svojimi budúcimi “ja” je pekne vidieť z knižky Bronnie Ware - Päť vecí, ktoré pred smrťou najviac ľutujeme, v ktorej autorka popri tom ako sa roky starala o zomierajúcich, zbierala informácie o tom, čo ľudia pred smrťou najviac ľutujú:

1. Kiež by som mal odvahu žiť život podľa seba, nie život,ktorí odo mňa očakávali iní.

2. Kiež by som tak tvrdo nepracoval.

3. Kiež by som mal odvahu vyjadriť svoje pocity.

4. Kiež by som udržiaval úzky kontakt so svojimi priateľmi.

5. Kiež by som si dovolil byť šťastnejší.[36]

Teraz nie je dôležité, či toto je váš prípad, možno sa v niečom z toho nájdete, možno nie. Čo je podstatné je, že v týchto modeloch možnej budúcnosti nájdeme priamo riešenie. Je možné, že na smrteľnej posteli budete ľutovať, že ste neboli schopní vyjadriť svoje pocity? Čo by vaše budúce “ja” zo smrteľnej postele odkázalo vášmu terajšiemu ja? “Vyjadruj svoje pocity!”

Poďme to aplikovať na adaptabilitu. Jeden príklad je aj v kapitole o nevolení, môžete si skúsiť aj sex s mimozemšťankou, ale teraz skúsme niečo praktické. Niektoré z týchto modelov si ešte prejdeme, ale môžeme to vyskúšať. Napríklad: ľudia masovo prejdú na elektrické autá a elektrická distribučná sieť nestihne škálovať. Ceny energií porastú raketovým tempom a keďže moje živobytie závisí na dostupnosti elektrickej energie, prídem o príjem. Táto možná budúca realita je nepravdepodobná, ale možná. V takejto situácii je dobré kúpiť si solárny panel, lenže tento super nápad dostali všetci a pretože som nečakal, že sa to stane, solárne panely sú vypredané a nové sa predávajú iba v krajinách, kde ich vyrábajú. Čo by som v takejto situácii odkázal svojmu minulému ja? “Je to dôležité, pozorne ma počúvaj, kúp si solárny panel a batériu. Teraz.”

Alebo ďalší príklad: píše sa rok 2023. Zistili sme, že SARS-Cov-2 ostáva v organizme a podobne ako herpes sa v prípade oslabenia imunitného systému reaktivuje. Druhá infekcia je (podobne ako pri dengue) horšia ako prvá, s takmer 30% úmrtnosťou. “Kiež by som v roku 2020 ten vírus nedostal a nenakazil ním celú rodinu. Mohol som nosiť respirátor a pár mesiacov komunikovať s blízkymi primárne cez videohovory.”

Obe tieto možnosti považujem za možné, aj keď veľmi nepravdepodobné. Ak s nimi počítam, zvyšujem svoju adaptabilitu. Nepracujem s modelmi, ktoré niekto vypočíta vo svojej simulácií, ale s mnou vymyslenými modelmi, pričom počítam s tým, že pravdepodobne nenastanú. V prostredí neistoty som tak pripravený na zaujímavé možnosti.

Samozrejme, čím viac viem tento myšlienkový pochod zovšeobecniť, tým lepšie. Ľudia majú tendenciu generovať možné budúcnosti a potom sa ich obávať – a zvyšovanie miery strachu nie je to, čo vám tu odporúčam (práve na zvládanie strachu a znižovanie stresu tu budeme mať osobitnú kapitolu). Je preto dobré zvažovať také modely, ktoré mi pokryjú širokú škálu možností.

Model s elektrickou energiou môžem zovšeobecniť napríklad takto:

K svojmu prežitiu aj živobytiu potrebujem: bezpečné prostredie, dostatok jedla, čistý vzduch, elektrickú energiu, prísun vody, možnosť komunikovať. Nepotrebujem presne vedieť, ako sa pokazí dodávka elektrickej energie. Okrem zvýšenej potreby kvôli elektrickým autám to môže byť kľudne aj tým, že pracovníci starajúci sa o distribučnú sieť budú chorí, bude ťažké zohnať šikovných silnoprúdových elektrikárov a teda distribučná sieť bude mať intenzívne pravidelné výpadky. V tomto modeli sa teda pozriem na jednotlivé aspekty. Čo zvýši moju bezpečnosť? Kamerový systém, alarm, protipožiarny hlásič, hasiaci prístroj, nesmrtiace sebaobranné zbrane, respirátory. Ako zabezpečiť dostatok jedla? Kúpiť si potraviny, ktoré by som aj tak spotreboval a majú dlhú trvanlivosť, prípadne si zaobstarať hydroponickú záhradu. Podobne je to aj v ostatných prípadoch.

Druhým aspektom adaptability je adaptabilita v súčasnosti. To je vlastnosť, s ktorou sa trénujem na prispôsobenie sa novej situácii tak ako nastáva. Predstavte si, že letíte 12 hodín lietadlom cez oceán, pristanete. Keď prídete do hotela, zistíte, že bol overbooknutý a musíte si hľadať nové ubytovanie. Do toho ste nevyspatí, vyčerpaní a zaspávali ste už v taxíku cestou z letiska. Vaša reakcia na túto situáciu hovorí o miere vašej “adaptability na súčasné situácie”. Sú ľudia, ktorí okamžite spanikária, začnú nadávať alebo plakať. Je to prirodzené, pretože sú netrénovaní. Táto situácia by vo mne osobne tiež vyvolala stresovú reakciu, ale keďže som v podobnej situácii bol veľakrát, vyriešil by som ju za pár minút cez booking appku[37].

Adaptabilita s ohľadom na súčasnosť je užitočná aj v tom, že nie všetky situácie sa dajú predvídať. Vo svojej prednáške “Pomôže ďalšia kamera? O neintuitívnych vlastnostiach bezpečnosti”[38] takéto “neznáme neznáme” nazývam “Mačky s laserovými očami”.

Predstavte si, že ste postavili “veľký firewall”, zvaný tiež Veľký čínsky múr:

Ochráni vás pred akýmkoľvek útokom armády. A potom prídu “oni”:

Mačka s laserovými očami je reprezentácia “neznámej neznámej”, teda faktu, že “neviem, čo neviem”. Na mačku s laserovými očami sa vedúci dynastie Ming ani ich predchodcovia nemohli pripraviť – nevedeli, čo je to laser, mačky predsa nelietajú a vôbec…

Ak by sme našu schopnosť smerovali len na možnosti, ktoré si vieme predstaviť, bolo by to nekompletné a pri prvej udalosti, ktorú sme nečakali, by sme si pravdepodobne búchali hlavu o stenu. Nechcem, aby sme si skúsili predstaviť všetky možné viac či menej absurdné možné reality. “Neznáme neznáme” pokryjeme schopnosťou adaptácie v súčasnosti.

A tu prichádza asi najdôležitejší poznatok o adaptabilite, nie je to ani tak vlastnosť, ako spôsob konania. Dokonca sa k adaptabilite ani “neprerozmýšľame”. Ten sex s mimozemšťankou treba uskutočniť. Teda ten možno nie, ale ak sa chceme adaptovať na výpadok energie, nestačí o tom mudrovať na Facebooku. Treba si kúpiť solárny panel a batériu. Neviem, nakoľko je pre vás podstatná solárna energia, ani či pokrytie tohto problému považujete za dôležité, takže vám neviem konkrétne povedať ako máte konať. Preto rozmýšľame, ale výsledkom rozmýšľania nie je poznámka alebo status na Facebooku, ale konanie. V inom prípade by to bolo rozmýšľanie akurát tak na získanie lajkov. Ich dopamínový efekt je síce príjemný, ale energiu vám nevyrobia.

Pár spôsobov ako trénujem adaptabilitu:

- Studené sprchy a sauna. Nežime život nastavený na 22 stupňov a výkyv teploty prostredia je “pekelná zima” alebo “hrozné leto”. Zdravé a dlhodobo super[39].

- Počas vysokej školy som každé zadanie, pri ktorom som si mohol vybrať programovací jazyk, robil v inom jazyku. Vedel som, že ich všetky v praxi nebudem používať, ale myslím si, že programátor dokáže programovať v akomkoľvek jazyku. Skúsil som si C, C++, Java, Ruby, Python, PHP, Perl, Pascal, LISP, Logo a CLko[40] a mnohé iné. V tejto praxi pokračujem, akurát teraz používam vždy jazyk, ktorý je podľa môjho názoru na danú úlohu najvhodnejší. Ak by mi niekto povedal, že som “Java programátor”, urazil by som sa - som programátor, nie Java programátor.

- Veľmi nerád robím viackrát rovnakú prednášku. Hoci je to prednáška na podobnú tému, rád ju inovujem a integrujem nové poznatky. Ak chcete niečo veľmi dobre pochopiť, skúste to niekoho naučiť. Ale keď to už niekoho naučím, dostatočne to chápem a ostatných rád pošlem na môj web, nech si pozrú záznam prednášky (alebo vypočujú podcast, prečítajú blog).

- Mám rád stav flow a do stavu flow sa dostanem vtedy, keď niečo tesne posúva hranicu toho, čoho som momentálne schopný. Práve vtedy rastiem a posúvam sa. Rád robím aj veci, v ktorých už som dobrý, ale taká činnosť je väčšinou na hranici relaxu a nudy^41.

- Pestovanie pocitu fascinácie. Pre mňa je vzorom tejto vlastnosti Roman Týc a učím sa to napríklad aj od neho. Objaví nejakú tému a ponorí sa do nej hlboko, nachádza v nej neznáme a nepoznané aspekty, ktoré potom využíva vo svojej výtvarnej tvorbe. Pri COVID-19 som mal podobný pocit - študoval som ako fungujú vírusy, imunitný systém, rozmýšľal nad evolučnými vzťahmi medzi organizmami. Výhodou je, že fascinácia do veľkej miery potláča aj strach. Ak niekoho fascinujú divoké šelmy, keď sa o nich naučí dostatok, má síce stále pred nimi rešpekt, ale fascinácia výrazne preváži nad strachom.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veľký reštart.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.