Filosofia / Praha 2020

André Comte-Sponville

Duch ateismu

Úvod do spirituality bez Boha

V edici již vyšlo:

Peter Singer, Darwinovská levice. Politika, evoluce a spolupráce (2016)

Michael Dummett, O přistěhovalectví a uprchlících (2016)

Martha C. Nussbaumová, Ne pro zisk. Proč demokracie potřebuje humanitní vědy (2017)

Deborah Cameronová, Mýtus o Marsu a Venuši. Mluví muži a ženy opravdu různými jazyky? (2018)

James Garvey, Etika klimatické změny (2018)

Tony Milligan, Pravda v době populismu (2019)

Dále v edici připravujeme:

Quassim Cassam, Conspiracy Theories (2019)

Allen Buchanan, Better than Human: The Promise and Perils of Biomedical Enhancement (2011)

Edice DNEŠNÍ SVĚT

Tomáš Hříbek (hlavní editor)

Ondřej Beran

Hynek Janoušek

Edice se specializuje převážně na překlady knih současných světových filosofů, kterým se daří rigorózním a přitom zároveň srozumitelným a čtivým způsobem pojednat o tématech celospolečenského zájmu. Mezi jinými jde o témata jako povaha a program zodpovědného politického myšlení dnes; úloha humanitního vzdělání ve společnosti ovládané ekonomickými imperativy; proměny sekularismu a duchovnosti v postsekulárním světě; genderové předsudky a legitimní cíle feministické politiky; vztah multikulturalismu a morálního univerzalismu; imigrační krize a střet kultur; válka, její morální meze a alternativy; etická dilemata moderních biotechnologií; případně morální status zvířat a ekologická etika. Jednotlivé svazky by měly být zajímavé pro široké laické publikum.

Kniha vychází s podporou Strategie AV21 – Výzkumný program: Formy a funkce komunikace

André Comte-Sponville

Duch ateismu

Úvod do spirituality bez Boha

Z francouzského originálu L’esprit de l’athéisme.
Introduction à une spiritualité sans Dieu,
Albin Michel, Paris 2006,

přeložila Hana Fořtová

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Magda Králová

Typografie a obálka Markéta Jelenová

Sazba tištěné knihy Jana Andrlová, 5. května 111, Mělník

Vydal Filosofický ústav AV ČR, v. v. i., Jilská 1, Praha 1,

ve svém nakladatelství FILOSOFIA jako jeho 552. publikaci,

v ediční řadě Dnešní svět, svazek 7

filosofia.flu.cas.cz

facebook.com/nakladatelstvifilosofia

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první

Praha 2020

Recenzovali:

doc. Mgr. Michael Hauser, Ph.D.

prof. ThDr. Otakar Funda, Dr. theol.

Copyright © 2006 by André Comte-Sponville
International Rights Management: Susanna Lea Associates

Translation © Hana Fořtová, 2020

Cover and Typography © Markéta Jelenová, 2020

Image © Wikimedia Commons (Creative Commons Attribution-Share Alike 3.0, foto Wikinade)

© Filosofia,
nakladatelství Filosofického ústavu AV ČR, v. v. i., 2020

ISBN 978-80-7007-646-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7007-675-0 (Epub)

ISBN 978-80-7007-676-7 (Mobi)

ISBN 978-80-7007-674-3 (PDF)

Věnováno Nancy Hustonové

Předmluva

Návrat náboženství nabyl v posledních letech pozoruhodných rozměrů, tu a tam znepokojivých. Nejprve přijdou na mysl muslimské země. Všechno však svědčí pro to, že ani Západ není před tímto jevem uchráněn, byť ten zde na sebe bere samozřejmě jinou podobu. Návrat spirituality? Tomu bychom mohli být jen rádi. Návrat víry? To by nebyl problém. Spolu s tím se však až příliš často navrací dogmatismus a tmářství, fundamentalismus a někdy fanatismus. Bylo by chybou přenechat jim volné pole. Boj za osvícenství pokračuje, sotvakdy byl naléhavější; je to boj za svobodu.

Boj proti náboženství? To by znamenalo zmýlit se ohledně protivníka. Avšak boj za toleranci, za odluku církve od státu, za svobodu věřit a nevěřit. Duch nenáleží nikomu. Svoboda také ne.

Byl jsem vychován v křesťanství. Nechovám kvůli tomu v sobě hořkost ani zlost, právě naopak. Vděčím tomuto náboženství, a tedy též církvi (v mém případě katolické) za zásadní část toho, kým jsem nebo kým se snažím být. Od mých zbožných let se má morálka téměř nezměnila. Nezměnila se ani moje vnímavost. Dokonce i můj způsob ateistického bytí je poznamenán touto vírou mého dětství a dospívání. Proč bych se za to měl stydět? Proč bych se snad tomu měl divit? Jsou to moje dějiny – nebo spíše naše dějiny. Co by byl Západ bez křesťanství? Co by byl svět bez svých bohů? Být ateistou neznamená být stižen amnézií. Lidstvo je jedno: náboženství je jeho součástí, bezbožnost též, a jedno ani druhé samy nestačí.

Mám hrůzu z tmářství, fanatismu, pověrčivosti. Nemám o nic raději nihilismus a slabošství. Spiritualita je příliš důležitá, abychom ji přenechali fundamentalistům. Tolerance je příliš vzácné dobro, abychom ji zaměnili za lhostejnost či změkčilost. Nebylo by nic horšího než nechat se uzavřít do smrtící opozice mezi fanatismem jedněch – ať již je náboženství, k němuž se hlásí, jakékoli –, a nihilismem druhých. Lepší je potírat obojí, aniž bychom je vzájemně zaměnili a aniž bychom upadli do léček jednoho či druhého. Tento boj nese jméno odluka církve od státu. Na ateistech je, aby vytvořili spiritualitu, která k němu patří. Toto dílo by k tomu chtělo přispět. Záměrně jsem chtěl, aby bylo stručné a přístupné – abych šel co nejpřímější cestou k tomu zásadnímu a abych se obrátil na větší počet lidí. Zdálo se mi, že otázka je naléhavá. Učenost a spory odborníků mohou počkat; svoboda ducha nikoli.

Co je tím zásadním? Co se týče spirituality, zdálo se mi, že to podstatné tkví ve třech otázkách: Můžeme se obejít bez náboženství? Existuje Bůh? Jakou spiritualitu pro ateisty? Zbývá na tyto otázky odpovědět. To je cílem této knihy. Ateisté jsou stejné duchovní bytosti jako ostatní. Proč by se měli méně zajímat o duchovní život?

1 /
Můžeme se obejít bez náboženství?

Začněme tím nejsnazším. Bůh nás ze své vlastní definice přesahuje. Náboženství nikoli. Jsou lidská – příliš lidská, řeknou někteří –, a jako taková jsou přístupná poznání a kritice.

Existuje-li Bůh, je transcendentní. Náboženství jsou součástí dějin, společnosti, světa (jsou imanentní).

Bůh je považován za dokonalého. Žádné náboženství by dokonalé být nemohlo.

Existence Boha je nejistá (to bude předmětem druhé kapitoly této knihy). Existence náboženství nejistá není. Otázky, které se objevují v souvislosti s náboženstvími, tedy nejsou ani tak ontologické, jako sociologické nebo existenciální: nejde o to vědět, zda náboženství existují (někdy v nás – bohužel! – vzbuzují pocit, že existují příliš), ale jaká jsou a zda se bez nich můžeme obejít. Jde mi především o tuto poslední otázku. Nemůžeme na ni však odpovědět, aniž bychom se alespoň stručně nepustili do otázky, která ji předchází.

Co je to náboženství?

Tento pojem je tak široký a natolik různorodý, že je obtížné přijít se zcela uspokojivou definicí. Co mají společného šamanismus s buddhismem, animismus s judaismem, taoismus s islámem, konfucianismus s křesťanstvím? Není snad dokonce chybou používat ve všech případech totéž slovo „náboženství“? K této myšlence se přikláním. Zdá se mi, že některé tyto víry, především víry orientální, jsou více směsí spirituality, morálky a filosofie než náboženstvím v tom smyslu, v jakém toto slovo běžně chápeme na Západě. Netýkají se ani tolik Boha, jako člověka nebo přírody. Spíše než s vírou souvisejí s meditací; jejich praktikami nejsou ani tak rituály, jako cvičení či nároky; jejich stoupenci netvoří ani tak církve, jako spíš školy života či moudrosti. To je především případ buddhismu, taoismu či konfucianismu alespoň v jejich čisté či očištěné podobě, chci říci nezávisle na pověrčivosti, která se v každé zemi připojuje k souboru doktríny, až se tato doktrína změní k nepoznání. V jejich případě se mluvilo o ateistických nebo agnostických náboženstvích. Tento výraz má svůj význam, jakkoli paradoxní se to může zdát nám, obyvatelům Západu. Buddha, Lao-c’ ani Konfucius nejsou bohy, nedovolávají se žádného božstva, žádného zjevení, žádného osobního či transcendentního Stvořitele. Jsou to pouze svobodní nebo osvobození lidé: jsou to jen mudrci či duchovní mistři.

To však nechme stranou. Nejsem etnologem ani historikem náboženství. Jako filosof si kladu otázku po možnosti žít dobře bez náboženství. To předpokládá, že víme, o čem mluvíme. K tomu potřebujeme definici, jakkoli bude přibližná či provizorní. Díky své jasnosti bývá často uváděna definice, kterou přináší Durkheim v první kapitole Elementárních forem náboženského života: „Náboženství je jednotný systém víry a praktik vztahujících se k posvátným věcem, to jest k věcem odtažitým a zakázaným; systém víry a praktik, které sjednocují všechny své přívržence v jediném morálním společenství nazývaném církev.“ Můžeme diskutovat o některých bodech této definice (posvátné není pouze zakázané nebo oddělené, je též uctívané; společenství věřících není nutně církví atd.), nikoli však, jak se mi zdá, o jejím obecném vyznění. Povšimněme si, že zde není výslovně řeč o jednom či více bozích. Durkheim totiž konstatuje, že některá náboženství bohy neuctívají: např. džinismus, který je ateistický, nebo buddhismus, který je „morálkou bez Boha a ateismem bez Přírody“ (toto sousloví, které Durkheim cituje, pochází od Eugèna Burnoufa, velkého indologa 19. století). Každý teismus je náboženský; ne každé náboženství je teistické.

Durkheimova definice soustředěná na pojmy posvátného a společenství tak představuje to, co můžeme nazvat širokým, sociologickým nebo etnologickým významem slova „náboženství“. Vzhledem k tomu, že jde o mé dějiny, sám sebe situuji do monoteistického světa a konkrétněji do světa západní filosofie, takže bych rád navrhl užší definici, více teologickou či metafyzickou než etnologickou, která by byla jakousi podmnožinou první definice: v našich zemích je náboženství téměř vždy vírou v jedno nebo více božstev. Chceme-li sdružit tyto dva smysly, k čemuž nás vede sám jazyk, aniž bychom je však zaměnili jeden za druhý, dostaneme následující definici, která přejímá Durkheimovu definici a rozvíjí ji: Nazývám „náboženstvím“ jakýkoli organizovaný celek víry a rituálů týkající se posvátných, nadpřirozených a transcendentních věcí (to je široký význam pojmu), a především jednoho či několika božstev (to je zúžený význam), víry a rituálů, které sjednocují v jednom morálním či duchovním společenství ty, kdo se s ním identifikují nebo jej praktikují.

Byl v tomto smyslu původní buddhismus náboženstvím? Nejsem si jistý. Buddha nehlásal existenci žádného božstva a je sporné, zda pojmy „posvátný“, „nadpřirozený“ nebo „transcendentní“ pro něj či pro jeho nejméně pověrčivé stoupence odrážely jakoukoli skutečnost. Je však zřejmé, že dějinný buddhismus ve svých rozličných proudech se náboženstvím stal – se svými chrámy, dogmaty, rituály, modlitbami, se svými posvátnými či údajně nadpřirozenými předměty. Totéž – nebo téměř totéž – platí pro taoismus nebo konfucianismus. Jaká to moudrost na počátku! Kolik pověrčivosti v proudu věků! Potřeba věřit má tendenci téměř všude zvítězit nad touhou po svobodě.

Rozhodně nemůžeme říci, že by tomu Západ unikl. I on měl svoje školy moudrosti. Ty však byly brzy překryty religiozitou, kterou zamýšlely určitý čas držet vpovzdálí. Víra a rozum, mythos a logos existují společně a tuto koexistenci nazýváme civilizací. Naše civilizace se po staletí vyživovaly transcendencí. Jak by tím mohly nebýt poznamenané? Animismus je v našich krajích mrtev. I polyteismus je mrtev. Neteskním po nich, naopak! Max Weber ukazuje, že to je první krok k racionalizaci skutečnosti. Příroda je jakoby vyprázdněna od bohů: zbývá prázdno pouště, jak říkal Alain, a „podivuhodná všudypřítomná nepřítomnost“. Ta zůstává velmi skutečná. Židovství, křesťanství a islám jsou samozřejmě náboženstvími v úzkém smyslu, jak jsem náboženství právě definoval. A v našich zemích jsou důležité především tyto tři monoteismy.

Osobní svědectví

Můžeme se obejít bez náboženství? To samozřejmě závisí na tom, o kom mluvíme. Kdo je tím „my“?

Jedná se o jednotlivce? Pak mohu přinést pouze své osobní svědectví: co se mne týče, já se bez náboženství obejdu velmi dobře!

Vím, o čem mluvím, nebo alespoň mohu srovnávat. Nebyl jsem v křesťanství jen vychován; zhruba až do věku osmnácti let jsem věřil v Boha skutečnou vírou, byť doprovázenou pochybnostmi. Poté jsem víru ztratil a bylo to jakési osvobození: vše se stalo jednodušší, otevřenější, silnější. Bylo to, jako kdybych opouštěl dětství, jeho sny a hrůzy, jeho horečky a skleslost, jako kdybych konečně vstupoval do skutečného světa, světa dospělých, světa jednání, světa pravdy bez odpuštění a bez Prozřetelnosti. Jaká to svoboda! Jaká to odpovědnost! Jaká to radost! Ano, mám pocit, že žiju lépe – jasnozřivěji, svobodněji, intenzivněji – od té doby, co jsem ateistou. To však nemůže platit jako obecné pravidlo. Mnozí konvertité by mohli svědčit v opačném smyslu a tvrdit, že žijí lépe od té doby, kdy mají víru, stejně jako mnozí věřící, včetně těch, kdo sdílejí od počátku náboženství svých rodičů, by mohli dosvědčit, že mu vděčí za to nejlepší ze svojí existence. Co z toho můžeme vyvozovat, ledaže to, že jsme různí? Tento svět mi stačí: jsem ateistou a jsem jím rád. Ale druzí, bez pochyby jich bude víc, jsou stejně tak spokojeni, že víru mají. Snad potřebují Boha, aby se upokojili, aby se ujistili, aby unikli absurditě a zoufalství (takový je u Kanta smysl „postulátů praktického rozumu“), nebo jednoduše aby svému životu dodali pevnost – neboť náboženství odpovídá jejich nejvyšší zkušenosti, ať již je citová či duchovní, jejich vnímavosti, jejich výchově, jejich dějinám, jejich myšlení, jejich radosti, jejich lásce… Všechny tyto důvody si zasluhují vážnost a úctu. „Naše potřeba útěchy je neukojitelná,“ říkal Stig Dagerman. Stejně tak naše potřeba lásky, i naše potřeba ochrany – a tváří v tvář těmto potřebám, dělá každý, co může. Odpuštění všem.

Držení smutku a rituály

Co je největší silou náboženství? V protikladu k tomu, co se často říká, tím není uklidnění věřících tváří v tvář jejich vlastní smrti. Vyhlídka pekla je znepokojivější než perspektiva nicoty. To byl ostatně hlavní Epikúrův argument proti náboženstvím jeho doby: poskytují smrti skutečnost, kterou nemá, čímž nesmyslně drží žijící lidi v zajetí strachu ze zcela smyšleného nebezpečí (peklo), které jim kazí vlastní požitky existence. Proti tomu Epikúros učil, že „smrt není ničím“ ani pro žijící, neboť tu není, dokud žijí, ani pro mrtvé, neboť ti už nejsou. Mít strach ze smrti tedy znamená mít strach z nicoty. To neodstraňuje úzkost (kterou naši psychiatři případně definují jako strach bez skutečného předmětu), ale vykazuje ji na její místo a pomáhá ji překonat. To představivost nás se děsí; to rozum upokojuje. Když o tom budeme důsledně uvažovat, nicoty se na základě její definice nemusíme bát. Co je naopak děsivějšího než představa věčného zatracení? Je pravda, že mnoho křesťanů v peklo už nevěří. Peklo je jakoby jen metaforou, pouze ráj má být brán doslovně. Pokrok nelze zastavit.

Tyto starosti se ateistů netýkají. Nakolik toho jsou schopni, přijímají sami sebe jako smrtelné a snaží se přisvojit si nicotu. Dokáží to? Příliš se tím neznepokojují. Smrt s sebou vezme vše, i děsy, které v nich vzbuzuje. Důležitější je pro ně pozemský život, který jim stačí.

Zbývá smrt ostatních, a ta je mnohem skutečnější, mnohem bolestnější, mnohem nesnesitelnější. V této chvíli je ateista nejvíce bezmocný. Bytost, kterou miloval více než cokoli jiného – své dítě, svého rodiče, svoji choť či manžela, svého nejlepšího přítele – hle, je tu smrt, která mu ji vyrve. Jak by z toho mohl nebýt zlomený? Není pro něj žádné útěchy, žádné náhrady, někdy pouze ono slabé uklidnění: myšlenka, že druhý už alespoň nebude trpět, že nemusí snášet tuto hrůzu, tato muka, tuto krutost… Je zapotřebí dlouhého času, aby bolest postupně zeslábla, aby se stala snesitelnou, aby se vzpomínka na toho, koho jsme ztratili, postupně přeměnila z otevřené rány, kterou nejprve je, ve stesk, poté v odevzdanost, následně ve vděčnost a téměř ve štěstí… Říkali jsme si: „Jak je hrozné, že tu už není!“ Poté roky plynou a najednou si říkáme: „Jak je dobře, že žil, že jsme se setkali, poznali, milovali!“ Proces truchlení: práce času a paměti, přijímání a věrnosti. Avšak v onu chvíli je to samozřejmě nemožné. Tehdy existuje jen hrůza, utrpení, bezútěšnost. Jak bychom v tu chvíli rádi věřili v Boha! Jak tehdy někdy závidíme těm, kdo v něj věří! Uznejme: to je silný trumf náboženství, zde jsou víceméně neporazitelná. Je to důvod pro to, abychom v ně věřili? Pro někoho bezpochyby ano. Pro jiné, mezi něž sám patřím, by to byl spíš důvod pro odmítnutí věřit, natolik je smyčka viditelná, jak se říká. Nebo jednoduše odmítneme věřit, neboť jsme hrdí, máme vztek a jsme zoufalí. Tito lidé jsou navzdory bolesti ve svém ateismu jakoby posíleni. Vzpoura jim tváří v tvář tomu nejhoršímu připadá spravedlivější než modlitba. Hrůza pravdivější než útěcha. Ke smíření dojdou později. Truchlení není rychlostní závod.

Je zde ještě jiná věc, která nespadá pod myšlení, ale pod jednání, v každém případě pod gesta, a z jistého, velmi konkrétního pohledu, pod fakta jejich společného naplnění. Ztratíme-li někoho blízkého, náboženství nám nepřináší jen možnou útěchu; je také nezbytným rituálem, ceremoniálem, byť bez okázalosti, jako poslední zdvořilost tváří v tvář smrti druhého, která by pomohla jí čelit, uchopit ji (stejně tak psychologicky, jako společensky), konečně ji přijmout, neboť je třeba dojít až sem, nebo alespoň ji žít. Noční bdění u mrtvého, řeč nad rakví, zpěvy, modlitby, symboly, postoje, rituály, svátosti… Je to určitý způsob, jak si přisvojit děs, jak jej polidštit, civilizovat –, a bezpochyby toho je zapotřebí. Člověka nepohřbíme jako zvíře. Nespálíme ho jako poleno. Rituál tento rozdíl označuje, podtrhuje jej, stvrzuje, a to jej činí téměř nepostradatelným. Totéž umožňuje svatba těm, kdo to považují za nezbytné tváří v tvář lásce či sexu. Totéž činí pohřeb tváří v tvář smrti.

Nic nebrání ateistům, aby pro to hledali rovnocennou náhradu, a skutečně to tak dělají. Již dlouho a s různým úspěchem tomu tak je v případě sňatku. Občanský sňatek, není-li odbytý, nabízí přijatelnou náhražku. Jde o to, dát oficiální podobu tomu nejintimnějšímu, nejtajnějšímu, nejdivočejšímu, připojit k tomu rodiny, přátele a samu společnost. Na to může dostačit radnice. Oslava to může nahradit. Avšak v případě smrti? Jistě dochází k tomu, že je obřad čistě civilní: uložení rakve ani kremace jako takové náboženství nepotřebují. Mohlo by stačit i usebrání. Mohlo by stačit ticho a slzy. Musíme však uznat, že tak tomu je málokdy: náš laický pohřeb v sobě má téměř vždy něco chudého, banálního, povrchního – jako kopie, která neumožňuje zapomenout na originál. Snad je to otázka času. Není možné jedním pohybem ruky nahradit dva tisíce let emocí a představ. Bezpochyby však jde o něco víc. Síla náboženství není v těchto okamžicích ničím jiným než naší vlastní slabostí tváří v tvář nicotě. To činí náboženství pro mnohé nezbytným. Lidé by byli schopni se v krajním případě obejít bez naděje vzhledem k sobě samým. Nemohou však snést nepřítomnost útěchy a rituálů, když je zasáhne příliš hrozivý smutek. Církve jsou zde pro ně. Nic nenasvědčuje tomu, že by měly v nejbližší době zmizet.

Jedna čtenářka mi onehdy řekla: „Věřím v Boha, protože jinak by to bylo příliš smutné.“ To zajisté není argument (Renan říkal, že „pravda může být smutná“), avšak musíme to brát v potaz. Zazlíval bych si, kdybych způsobil ztrátu víry těm, kdo ji potřebují, nebo prostě těm, kdo díky ní žijí lépe. Je jich nesčetně. Někteří z nich jsou obdivuhodní (uznejme, že mezi věřícími je více svatých než mezi ateisty; ohledně existence Boha to nic nedokazuje, ale brání to pohrdat náboženstvím), většina si jich zaslouží úctu. Jejich víra mě v ničem neobtěžuje. Proč bych ji měl potírat? Neprovádím ateistický prozelytismus. Pouze se snažím vysvětlit svůj postoj, podpořit jej argumenty, a to více z lásky k filosofii než z nenávisti k náboženství. V obou táborech existují svobodomyslní lidé. Na ty se obracím. Ostatní ponechávám jejich jistotám, ať již jsou věřícími nebo ateisty.

Můžeme se obejít bez náboženství? Vidíme, že z pohledu jednotlivce je odpověď zároveň prostá i odstupňovaná: existují jedinci, a já mezi ně patřím, kteří se bez něj v běžném životě obejdou velmi dobře, nebo, jak jen mohou, zasáhne-li je smutná událost. To neznamená, že to takto mohou nebo musejí dělat všichni. Ateismus není ani úkolem, ani nezbytností. Stejně tak jím není náboženství. Zbývá nám pouze přijmout naše rozdílnosti. Tolerance je jedinou uspokojující odpovědí na takto pochopenou otázku.

Žádná společnost se nemůže obejít bez sdílení…

Francouzský podmět „on“ však může stejně tak označovat kolektiv, společnost, dokonce i lidstvo jako celek. Naše otázka tedy nabývá zcela jiného smyslu, ani ne tak individuálního, jako sociologického. Musíme se tedy opět zeptat: Může se společnost obejít bez náboženství?

V tuto chvíli vše závisí nikoli již na tom, o kom mluvíme, ale o čem mluvíme – vše závisí na tom, jak chápeme pojem „náboženství“. Jestliže je pojem chápán ve svém západním a úzkém smyslu jako víra v osobního Boha, Boha Stvořitele, pak je otázka historicky vyřešena: společnost se bez náboženství může obejít. Konfucianismus, taoismus a buddhismus to již před dávnou dobou dokázaly, když podnítily vznik ohromných společností a podivuhodných civilizací, které patří mezi nejstarší doposud přežívající kultury, mezi ty nejvytříbenější, a to i z hlediska duchovního, a které přesto neuznávají žádného Boha tohoto typu.

Naproti tomu, budeme-li chápat pojem „náboženství“ v jeho širokém neboli etnologickém smyslu, zůstává otázka otevřená. Jakkoli hluboko do minulosti se budeme obracet, dějiny neznají společnost, která by byla zcela zbavena náboženství. Dvacáté století není výjimkou. Nacismus se Boha dovolával („Gott mit uns“). Co se týče příkladů SSSR, Albánie nebo komunistické Číny, jsou jen málo vypovídající, to je to nejmírnější, co můžeme říci, a ostatně úplně nepostrádají mesianistickou či modloslužebnickou složku (ne bezdůvodně se v jejich souvislosti mluvilo o „dějinném náboženství“). Navíc vzhledem k tomu, že trvaly příliš krátkou dobu, aby opravdu stvořily civilizaci a aby – naštěstí! – zcela zničily civilizace, které umožnily jejich zrod, musíme konstatovat, že neznáme žádnou velkou civilizaci bez mýtů, rituálů, bez posvátného, bez víry v určité neviditelné nebo nadpřirozené síly, krátce řečeno bez náboženství v širokém neboli etnologickém slova smyslu. Máme z toho činit závěr, že tomu tak bude vždy? To by znamenalo říci příliš rychle příliš mnoho. Se spiritualitou je to stejné jako s kurzy na burze: na základě minulých výsledků nelze předvídat budoucí vývoj. Přesto se kloním k myšlence, že za několik století, řekněme v roce 3000, zde stále budou náboženství a stále zde budou ateisté. V jakém poměru? Kdo ví? Ostatně to není to nejdůležitější. Nejde ani tak o to, věci předvídat jako jim rozumět.

Může nám v tom pomoci etymologie, přestože je v tomto případě nejistá, nebo snad právě proto.

Jaký je původ slova „náboženství“, původ společný většině západních jazyků? V dějinách idejí mezi sebou soupeří dvě odpovědi a tento spor, pokud vím, nebyla moderní lingvistika schopna zcela rozsoudit. Ani jedna odpověď není průkazná. Obě problém objasňují. Ještě více světla do problému vnáší váhání mezi nimi.

Častěji uváděná etymologie se mi zdá nejistější. Někteří autoři, počínaje Lactantiem nebo Tertullianem, se domnívají, že latinské religio (z něhož samozřejmě pochází slovo religion)1 pochází ze slovesa religare, které značilo „svázat“, „spojit“.2 Předpoklad, který je často vydáván za samozřejmost, ústí v jisté pojetí náboženské skutečnosti: náboženství, říká se, je to, co svazuje, spojuje. To nedokazuje, že jediné možné společenské pouto by byla víra v Boha. Dějiny, aniž bych se k nim vracel, dokázaly opak. Zůstává však faktem, že žádná společnost se nemůže obejít bez pouta, bez spojení. Předpokládáme-li tedy, že veškeré pouto je náboženské, jak to navozuje tato etymologie, žádná společnost se bez náboženství nemůže obejít. Quod erat demonstrandum. Spíše než o důkaz však jde o tautologii (jestliže jsou slova „náboženství“ a „pouto“ synonyma), nebo o sofizma (jestliže synonymy nejsou). Ani prokázaná etymologie nic nedokazuje (proč by měl mít jazyk pravdu?); a tato etymologie je navíc nejistá. Především však předpokládat, že každé pouto je náboženské, znamená vyprázdnit pojem náboženství jakéhokoli dostatečně přesného a použitelného smyslu. Také zájem nás spojuje, především v tržní společnosti; to však není důvodem pro to, abychom jej činili posvátným ani abychom z trhu činili náboženství.

Je pravdou, že v rozličných monoteismech jsou lidé svázáni mezi sebou (horizontálně, můžeme-li to tak říci), neboť všichni mají pocit, že jsou svázáni s Bohem (vertikálně). Je to jakási osnova a útek náboženské tkaniny. Společenství věřících – vyvolený Lid, církev nebo Umma – je tím silnější, čím je toto dvojité pouto pevnější. Jaký je však jeho skutečný obsah z hlediska společenských věd? Může jít pouze o lidský fenomén, zároveň psychologický, historický a společenský. To, co spojuje věřící mezi sebou, není z hlediska vnějšího pozorovatele Bůh, jehož existence je nejistá, ale to, že sdílejí tutéž víru.3 To je ostatně podle Durkheima a většiny sociologů skutečný obsah náboženství nebo jeho hlavní funkce: náboženství podporuje společenskou soudržnost tím, že posiluje sdílení jednotlivých vědomí a přihlášení se k pravidlům skupiny. Strach z četníka nebo z toho, „co by tomu řekli druzí“, nestačí. Souběh zájmů nestačí. Ostatně jedno i druhé je nestálé (není zde vždy svědek a zájmy jsou v opozici přinejmenším tak často, jak často se sbližují). Potřebujeme něco jiného: hlubší, zásadnější a trvalejší soudržnost, tak aby byla vnitřnější nebo aby se vnitřní zkušeností stala. To nazývám sdílením.4 Jak by se bez něj mohla společnost obejít? Znamenalo by to zříci se snahy vytvořit pouto, společenství, tedy rezignovat na sebe sama. To sdílení totiž vytváří společenství mnohem spíše než naopak: není to tak, že by zde bylo již z jiného hlediska ustavené společenství, že by zde bylo sdílení. Spíše proto, že je zde sdílení, je zde společenství, a ne prostý konglomerát jedinců, kteří jsou jeden vedle druhého, nebo kteří spolu soupeří. Lid je něco více a lepšího než tlupa. Společnost je něco více a lepšího než dav.

Zbývá tedy zjistit, co je to sdílení… Zde je moje definice: Sdílet znamená podělit se bez dělení.5 Zdá se to paradoxní. Co se týče materiálních statků, je to skutečně nemožné. Např. nemůžeme sdílet koláč,6 neboť jediný způsob, jak koláč sdílet, je ho rozdělit. Čím budete početnější, tím menší bude díl každého; a jestliže má někdo z vás větší díl, druzí budou mít díl menší. V rodině nebo mezi přáteli mohou naproti tomu spolustolovníci sdílet požitek, který zakoušejí tím, že pojídají velmi dobrý koláč: všichni sdílejí stejnou slast, aniž by proto měli potřebu tuto slast dělit. Jestliže sníme tento koláč v pěti nebo šesti lidech, požitek není v ničem ukrácen v poměru k požitku, který bychom zakoušeli, kdybychom koláč jedli sami. Naopak, vlastně se zvýší: požitek každého je mezi přáteli jakoby zdvojnásoben požitkem všech. Našim žaludkům se zajisté dostane menšího požitku. Avšak našemu duchu se dostane většího požitku, větší radosti jakoby paradoxně zvýšené tím, že jsme se o koláč podělili. Proto se mluví o sdílení lidí – neboť pouze duch je schopen podělit se, aniž by rozděloval.

Stejným způsobem mutatis mutandis tomu je na úrovni společnosti nebo státu. V rámci státního rozpočtu nesdílíme, alespoň ne z účetního hlediska: jestliže přidělíme více zdrojů zemědělství, bude jich méně pro vzdělání či pro průmysl. Jestliže dáme více prostředků nezaměstnaným, zbude jich méně zaměstnancům nebo důchodcům a podobně. Naproti tomu v demokratické společnosti, v níž existuje potřebná soudržnost, můžeme sdílet lásku k vlasti, spravedlnosti, ke svobodě, k solidaritě, stručně řečeno k určitému počtu společných hodnot, které naplňují tento rozpočet smyslem a činí z něj něco víc než pouhý problém rozložení sil, lobbingu a aritmetiky. To, že každou z těchto hodnot sdílí velký počet jedinců, což je samozřejmě žádoucí, v ničem nesnižuje důležitost těchto hodnot pro každého. Naopak! Každý jedinec na nich lpí, protože ví, že ostatní, kteří jsou součástí stejného společenství jako on, na nich lpí také. Pocit přináležitosti a soudržnosti jdou ruku v ruce. To nazýváme kulturou nebo civilizací: sdílení a jednotu ducha – definované historicky a sociologicky – na úrovni jednoho nebo několika národů. Jinak by neexistoval národ. Byli by pouze jednotlivci. Jinak by neexistovaly společnosti. Byly by jen davy a vztahy založené na síle.

Lid je společenstvím. To předpokládá, že jedinci, kteří toto společenství tvoří, něco sdílejí. Toto sdílení je sice vždy nerovné a relativní, je vždy konfliktní (civilizace není poklidným veletokem), vždy křehké a dočasné (žádná civilizace není nesmrtelná), přesto je nezbytné, nebo právě proto je o to nezbytnější. Bez něho by se žádná společnost nemohla vyvíjet ani přetrvat. Zákon vše nezmůže. Nepostavíme za každého jedince policistu … Ostatně, kdybychom tak učinili, koho bychom postavili za policisty? Demokracie je velkou věcí. Veřejný pořádek je velkou věcí. Ani jedno, ani druhé však nenahrazuje sdílení, které předpokládají.

Společnost není možná bez pouta a není možná bez sdílení. To nedokazuje, že každé sdílení, a tedy každá společnost vyžadují víru v osobního Boha a Boha Stvořitele ani v transcendentní a nadpřirozené síly. Vyžadují víru v cosi posvátného? To je otázka definice.

Jestliže jako posvátné chápeme to, co má vztah k nadpřirozenému nebo božskému, jsme odkázáni na předchozí případ a nic nebrání tomu, aby se bez toho moderní společnost nemohla dobře obejít. Volba je lepší než posvěcení; pokrok je lepší než posvěcení nebo oběť (v tom smyslu, jak bylo obětováno zvíře nebo člověk v některých starobylých civilizacích, aby člověk získal na svoji stranu neviditelné mocnosti). Aby Agamemnón získal od bohů příznivý vítr, dal uškrtit svoji dceru Ifigenii. Co jiného to je v našich očích než zločin znásobený pověrčivostí? Dějiny, a především osvícenství, toto překonaly, a tím lépe. Amulet je pro nás spíše pověrčivostí než spiritualitou; holocaust je pro nás spíše hrůzou nežli záležitostí náboženství.

Naproti tomu, chápeme-li posvátné jako to, co má absolutní hodnotu nebo co se takovým zdá být, to, co se prosazuje nepodmíněným způsobem, to, co nemůže být znásilněné, aniž by došlo ke svatokrádeži nebo ztrátě cti (v tom smyslu, v jakém mluvíme o posvátnosti lidské osoby, o posvátné povinnosti bránit vlast, spravedlnost atd.), je pravděpodobné, že žádná společnost se bez posvátného nemůže trvale obejít. V tomto smyslu je posvátné to, co může někdy ospravedlnit fakt, že se pro to obětujeme. Nejde již o posvátné toho, kdo obětuje (toho, kdo obětuje druhé); jde o posvátné určitého hrdiny (který se sám obětuje) nebo statečných lidí (kteří by snad byli připraveni to učinit). Řekněme, že to je vertikální rozměr, rozměr absolutna nebo nároku (podle toho, jaká slova chceme použít) lidského rodu, rozměr, který z nás – díky civilizaci – činí něco jiného a něco víc než jen živočichy. Samozřejmě tomu můžeme být jen rádi. To však nevyžaduje žádnou zvláštní metafyziku ani žádnou ve vlastním slova smyslu náboženskou víru. Lidstvo, svoboda či spravedlnost nejsou nadpřirozené entity. Proto je ateista může ctít, nebo se dokonce pro ně obětovat – stejně tak jako věřící. Ideál není Bohem. Morálka netvoří náboženství.

Uzavřeme tento bod. Žádná společnost se nemůže obejít bez sdílení (ledaže bychom definovali náboženství pojmem sdílení, což by učinilo jedno z těchto dvou slov zbytečným), ne každé sdílení je náboženské: je možné sdílet i něco, co není božské či posvátné. Záleží mi zde především na vzájemnosti: společnost se bezpochyby může obejít bez Boha (bohů), a snad i bez náboženství; žádná společnost se nemůže trvale obejít bez sdílení.

…ani bez věrnosti

Druhá etymologie se mi zdá být pravděpodobnější. Mnoho lingvistů se domnívá, tak jako si myslel již Cicero, že religio pochází spíše z relegere, což může značit „sbírat“ či „opětovně číst“. V tomto smyslu není náboženství nejprve tím, co svazuje, spojuje, ale tím, co sbíráme nebo co znovu čteme (nebo tím, co čteme s usebráním): mýty, základní texty, učení (to je hebrejský původ slova Tóra), vědění (to je v sanskrtu význam pojmu Véda), jedna či více knih (v řečtině Biblia), četba či přednes (v arabštině Korán), Zákon (v sanskrtu Dharma), zásady, pravidla, příkazy (Desatero ve Starém zákoně), stručně řečeno zjevení nebo tradice, avšak přijímaná, uctívaná, zvnitřněná, zároveň individuální a společná (v tomto bodě se obě možné etymologie mohou setkat: číst stejné texty, byť odděleně, vytváří pouto), starobylá a stále aktuální, začleňující (ke skupině) a strukturující (pro jedince a stejně tak pro společenství). Podle této etymologie náboženství vděčí za víc filologii než sociologii: jde o lásku ke Slovu, k Zákonu či ke Knize – k Logu.

Pouto existuje i tak, je však více diachronní než synchronní: spojuje přítomnost s minulostí, žijící s mrtvými, zbožnost s tradicí nebo se Zjevením. Každé náboženství je archaické v trojím etymologickém nepejorativním významu tohoto slova: je to starobylý (archaios) počátek (arché), který poroučí (archein). „Odkud k nám přijde obrození?,“ ptala se Simone Weilová. Na což odpovídala: „Jedině z minulosti, budeme-li ji mít rádi.“ Bylo by chybou, kdybychom v tom viděli reakční politický program. Nejde zde o politiku. Jde o spiritualitu, o civilizaci. Je to protipól barbarství, které chce z minulosti učinit nepopsaný list. Jde o protipól nekulturnosti, která zná pouze přítomnost. „Duch, to je paměť,“ říkal svatý Augustin. To platí stejně tak pro národy jako pro jednotlivce.

Náboženství, budeme-li důvěřovat této etymologii, souvisí méně se sdílením (které spojuje, svazuje) a více s tím, co nazývám věrností (která sbírá a znovu pročítá), nebo lépe řečeno, která souvisí s tím prvním pouze v poměru k tomu druhému. A při usebrání-opakování-opětovném pročítání stejných slov, mýtů nebo textů (podle toho, zda se jedná o kultury orální nebo o kultury písma) docházíme k tomu, že sdílíme stejnou víru nebo stejné ideály. Relegare produkuje religare nebo jej činí možným: opakovaně čteme a tím tvoříme pouto. Toto pouto se tvoří (v každé generaci) pouze za podmínky, že se nejprve předá (mezi generacemi). V tomto ohledu civilizace vždy předchází sebe samu. Můžeme se společně usebrat (sdílet) jen tam, kde bylo nejprve něco nasbíráno, vyučováno, opakováno nebo opětovně čteno. Neexistuje společnost bez výchovy. Neexistuje civilizace bez předávání. Neexistuje sdílení bez věrnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duch ateismu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.