Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Meghan March: Nemilosrdný král

Vydání první

Copyright © 2017 by Meghan March

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2402. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ruthless King vydaného v roce 2017

Český překlad © 2021 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design: Letitia Hassar, R.B.A. Designs

Cover photo: Sara Eirew

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1497-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1498-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

MEGHAN MARCH

NEMILOSRDNÝ

KRÁL

Mount Trilogy 1

O KNIZE

New Orleans patří mně.

Neznáte moje jméno, ale ovládám všechno, co vidíte – a taky všechno, co nevidíte.

Můj vliv nezná hranic a mé požadavky jsou vždy splněny.

Nemusel jsem půjčit peníze krachující rodinné palírně, ale těší mě, že je mám v hrsti.

Že mám v hrsti ji.

Neví, že mě zaujala.

Měla být opatrnější.

Bude moje. Dostanu ji. Možná si ji dokonce nechám.

Je načase, aby mi splatila dluh.

Keiro Kilgoreová, už jsi majetkem Lachlana Mounta.

Nemilosrdný král je první díl z trilogie o Mountovi.

JEDNA

Keira

Nejsou to kroky?

Ztuhnu před dveřmi své zamčené kanceláře a zírám na kliku, jako by byla potřísněná antraxem.

Tohle by si mí zaměstnanci netroufli. Vědí, že moje kancelář je zakázané území. A mí rodiče jsou sedm set mil odsud na Floridě, kde žijí jako důchodci z částky, kterou jim každý měsíc posílám z neutěšeného zisku palírny. Jen tak tak se drží nad vodou, dokonce i po čtyřech generacích, které v New Orleansu přežívaly díky výrobě irské whisky.

V tomhle suterénu nestraší. V tomhle suterénu nestraší.

Opakuju si to jako pokřik, dokud mi srdce nezpomalí do téměř normálního rytmu. Ať není uvnitř duch mého mrtvého manžela, nebo pomáhej mi Bůh a znovu Bretta vlastnoručně zabiju.

Se stejnou železnou vůlí, kterou jsem vynaložila, abych tuhle firmu vytáhla z propasti, stisknu kliku, prudce otevřu dveře a vpadnu dovnitř, abych využila moment překvapení. Nebo předstírala kuráž. Nebo… něco.

„Snažíte se o dramatický vstup?“

Ten hluboký hlas, který se ozve ze tmy, mě zamrazí do morku kostí.

Slyšela jsem ho předtím jenom jednou, skrz stejné zamčené otlučené dveře, do kterých jsem právě vešla, ale pronášel výhrůžky, jimž jsem nerozuměla, nekladl otázku tímhle chladným, vyrovnaným způsobem.

V žádném případě nechci být s tímhle hlasem ve tmě.

Není to duch. Je to něco horšího.

Je to děsivé monstrum, o kterém se ve slušné společnost šeptá, ale nikdo se o něm nezmíní nahlas, skoro jako by ho vyslovení jeho jména mohlo přivolat. A to nikdo nechce.

Nikdy jsem to jméno neřekla. Nechci na něj myslet ani teď, ale můj mozek mi ho stejně nabídne.

Lachlan Mount.

Tápu kolem sebe, šátrám po betonové stěně, abych našla vypínač, ale když ho zmáčknu, nic se nestane.

Kristepane. Umřu a ani neuvidím, že smrt přichází.

Moje starožitná židle u stolu zavrže a vzápětí se objeví matné světlo stolní lampy.

Nejdřív spatřím jeho mohutné ruce, potom opálená předloktí s vyhrnutými rukávy. Jeho tvář v šeru nevidím.

„Zavřete dveře, paní Kilgoreová.“

Spolknu sliny, které se mi hromadí v ústech, a fakt, že zná moje jméno, a zvednu ruku, jako bych reagovala na jeho rozkaz. Zašmátrám po klice za svými zády, přestože jediné, co chci, je otočit se a utíkat.

Na policii.

Možná by mohli… Já nevím. Zachránit mě?

Ohlédnu se přes rameno, uchopím kliku, a jak se dveře se skřípěním zavírají a slabé světlo z chodby postupně mizí, sílí ve mně touha prchnout.

„Udělejte krok tím směrem a přijdete o všechno.“

Nohy mi vrostou do rozpraskané cementové podlahy a po hrudníku mi stéká kapka potu. Jindy bych ji připisovala saunovým podmínkám, které vytvářejí destilační přístroje, ale dneska ne.

„Co chcete?“ zašeptám. „Proč jste tady?“

Jak vstává, židle hlasitě zasténá, silné prsty si znovu zapnou knoflík u saka, ale jeho tvář je stále ukrytá ve stínu.

„Máte u mě dluh, paní Kilgoreová, a já si ho jdu vybrat.“

„Dluh?“

Marně se snažím vzpomenout si, jak bych mu proboha mohla dlužit peníze. Ještě nikdy jsem se s ním nesetkala. Sakra, ještě nikdy jsem ho neviděla, jenom jsem slyšela jeho hlas, když jsem tajně poslouchala. Lidé jako já se s takovými jako on nestýkají – no, aspoň většina. Proslýchalo se, že si vydržuje Richelle LaFleurovou, dívku z naší farnosti, jako milenku, ale před rokem zmizela. Tenhle směr uvažování okamžitě utnu.

„O čem to mluvíte?“ Nějak se mi podaří zformulovat otázku.

Dva prsty postrčí přes poškrábanou desku stolu do kaluže mdlého světla dokument s názvem DLUŽNÍ ÚPIS. Upřu oči na lejstro, ale jsem příliš vyděšená, než abych popošla blíž.

Kristepane, Brette. Co jsi to provedl? Srdce mi zběsile naráží do žeber.

„Nechcete se podívat, kolik si váš manžel půjčil s tímhle místem jako zástavou?“

„Kolik?“ zeptám se a proti své vůli udělám krok k němu.

„Půl milionu dolarů.“

Ostře se nadechnu. „Lžete.“

S oběma rukama na stole se předkloní a v matném světle se objeví jeho tvář. Tvrdé rysy jako vytesané ze žuly, pronikavé tmavé oči a neústupný pohled kontrastující s relativní kultivovaností obleku, který mu dokonale padne.

„Nelžu.“

Půl milionu dolarů? Vyloučeno. „Kdyby si Brett půjčil tolik peněz, věděla bych to, a dovolte – nepůjčil si je.“

Pokrčí rameny, jako by mu byla ta informace lhostejná. A možná je.

„Jeho podpis říká, že půjčil, a ten dluh je splatný.“

Zaostřím na lejstra na stole. Jestli to opravdu udělal… Byla by to katastrofa.

Čtyři generace Kilgoreových vložily všechny své naděje, sny a peníze do toho, aby rodinný majetek udržely. U mě to nemůže skončit.

„Já ty peníze nemám.“

„Já vím.“

Jeho odpověď mě zaskočí. „Tak proč –“

Vyjde ze světla a přistoupí ke mně. Přitisknu se ke stěně, protože mi přitom zablokuje cestu ke dveřím. Nemám kam utéct. Jsem v pasti.

„Protože existuje něco, co bych byl ochotný přijmout místo peněz.“

Silou vůle se mi podaří udržet pevný hlas, přestože mám pocit, že mi srdce vyletí z hrudníku.

„Co?“

Zastaví se krok přede mnou a jeho plné rty vysloví jediné slovo.

„Vás.“

DVĚ

Keira

Jakmile se za ním s hlasitým cvaknutím zavřou dveře, vyčerpaně se zády opřu o dřevěnou desku. Třesu se, jako bych právě přežila setkání s antikristem. Jediné, co po Lachlanu Mountovi v mojí kanceláři zůstalo, je ošidně přitažlivá vůně – intenzivní aroma citrusu smíšené s kořením a cedrem.

A nesmím zapomenout na ten dlužní úpis.

Podívám se na stůl a pak uhnu očima stranou.

Určitě je falešný. Brett si nepůjčil pět set tisíc dolarů a nepoužil palírnu jako zástavu, protože ty peníze rozhodně neinvestoval do žádného z vylepšení, na kterých pracuju. Každý dolar, co do firmy šel, byl výsledkem prezentace, kterou jsem předvedla snad každému bankéři ve městě.

Jsem zadlužená až po uši. Nebo, přinejmenším, jsem byla. Teď mám dluhů nad hlavu.

Lachlan Mount.

Pevně zavřu oči, zvednu bradu ke stropu a v duchu proklínám svého mrtvého manžela. Můj otec by pravděpodobně řekl, že bych se spíš měla podívat dolů, abych našla jeho duši.

Jak jsi mi to mohl udělat, ty hajzle?

Tenhle dluh… u toho muže… je posledním hřebíčkem v Brettově příslovečné rakvi. Jak to, že jsem neprokoukla, jak mě zneužívá? Snad po tisící si to kladu za vinu. Je to jako mizerná repríza v televizi, kterou si pouštím pořád dokola, protože si nemůžu pomoct. Naletěla jsem jeho pitomým kecům. Naději, že znovu vybudujeme impérium mojí rodiny. Myslela jsem si, že jsem našla parťáka. Byla jsem ten idiot, kdo navrhl tajnou svatbu, protože jsem byla pevně přesvědčená, že je ten pravý.

Brzy mi došlo, že Brett je bezzásadový podrazák, který mě podváděl už před svatbou, a jakmile získal přístup k bankovnímu účtu palírny, začal zpronevěřovat peníze.

Udeřím dlaněmi do dubových dveří za svými zády. „Jdi do hajzlu, Brette. Do. Hajzlu.“

Zhluboka se nadechnu, otevřu oči a napřímím se. Moje sebelítost je pryč. Přes tři měsíce jsem se vyrovnávala s následky jeho smrti, jenom o měsíc déle, než jsme byli manželé, a právě když jsem si myslela, že mám konečně zase pevnou půdu pod nohama…

… objeví se Lachlan Mount.

Ještě jednou se podívám na dokument ležící na mém stole. Na stole, který můj pradědeček nechal dopravit lodí z Irska a u kterého seděl, když podepisoval první nájemní smlouvu pro palírnu Seven Sinners. Založilo ji sedm synů a pevně věřili, že v New Orleansu ovládnou obchod s whisky.

Myslela jsem si, že – potom co můj otec souhlasil, abych ho z firmy vyplatila – jsem konečně dokázala, že si zasloužím sedět za tímhle stolem. Byla jsem tak pyšná, že budu první žena, která převezme vedení palírny vyrábějící tu nejkvalitnější irskou whisky v New Orleansu, kde naše rodina zapustila kořeny a prosperovala i přes ten podělaný zákon zvaný prohibice.

Zčásti si přeju, abych zažila ty dny, kdy se nedodržovaly zákony. Kdy silní určovali pravidla a muž – nebo žena – se mohli vyšvihnout, nebo ztroskotat podle toho, jak tvrdě byli ochotní pracovat. Na druhou stranu jsem si taky dokázala představit Lachlana Mounta, jak tehdy se samopalem v ruce likviduje každý náznak konkurence, která mu stojí v cestě. Až na to, že svou konkurenci pravděpodobně likvidoval stejným způsobem i teď.

Vlastně nemám tušení, jak se nám podařilo uniknout jeho pozornosti tak dlouho, ale ty šťastné doby zřejmě skončily.

Vzchopím se a přejdu studenou, popraskanou podlahu, abych si prohlédla dokument, který tak nevinně leží na stole. Natáhnu ruku s pocitem, jako bych měla na sobě skafandr, a palcem a ukazovákem uchopím roh papíru.

Co nejvíc právnických záležitostí přenechávám právníkům, ale vzhledem k jejich hodinovým sazbám, které dosahují takových výšek a kvůli kterým výsledná částka tak rychle přibývá, a vzhledem k tomu, že stěží dokážu uhradit účty po splatnosti, které už mám, jsem se toho z úsporných důvodů naučila spoustu sama.

Dlužní úpis.

Čtu ho slovo od slova. Moje provizorní shrnutí: ten dokument objasňuje zkázu dědictví mé rodiny.

Brett Hyde si před čtyřmi měsíci půjčil od Lachlana Mounta pět set tisíc dolarů a celá částka byla splatná minulý týden, v den tříměsíčního výročí Brettovy smrti. Nebo, kdybyste to chtěli konkrétněji, v den výročí, kdy byly ve čtvrti Ninth Ward objeveny v ohořelém vraku jeho ostatky s neidentifikovatelnou ženou.

V hrudníku mi vyřvává kakofonie emocí jako dechové kapely na protějších nárožích ve Francouzské čtvrti, které soupeří o dolary turistů.

Tohle je katastrofa.

Nemůžu to zaplatit.

Mount ví, že to nemůžu zaplatit.

Ale existuje něco, co je ochotný přijmout místo peněz.

Klopýtám kolem stolu, protože se mi podlamují kolena, a zhroutím se na židli.

„Vás.“

Tělo se mi chvěje a na každém centimetru obnažené pokožky mám husinu, přestože kožená židle stále vyzařuje jeho tělesné teplo. Jako by měl teplejší krev než obyčejný člověk. A možná má. Jedna věc je jasná – Lachlan Mount není obyčejný člověk.

Kristepane, co po mně bude chtít?

Můj vnitřní hlas dospěje k logickému závěru. Myslíš to vážně? Co sakra chce každý chlap od ženské? Zaplatíš mu na zádech.

Asi existuje jen pár věcí, které považuju v tomhle životě za absolutní fakt. Whisky Seven Sinners je nejlepší, jakou jsem kdy ochutnala. New Orleans bude vždycky můj domov. A nebudu se prodávat, abych zaplatila dluhy svého mrtvého manžela.

Přesto to slovo visí ve vzduchu.

„Vás.“

Roztřesenou rukou listuju dokumentem a ukládám si ta slova do paměti. Jenže jediné dvě důležité věci na tomhle papíru jsou částka, kterou nedokážu splatit, a datum splatnosti. Obrátím lejstro lícem na stůl, protože se na něj už nechci dívat, ale výrazné písmo na rubu se mi vysměje.

Povoleno prodloužení splatnosti o sedm dní.

Pod tím je nečitelný podpis, ale člověk nemusí být génius, aby věděl, komu patří.

Sedm dní? Bylo by fuk, kdybych měla sedm měsíců. Půl milionu dolarů prostě neseženu.

Co s těmi penězi Brett udělal?

Mlčky čekám, jako by mi snad mohl dobrotivý Bůh odpovědět dunivým hlasem z nebes, ale to se očividně nestane.

Záleží na tom v tuhle chvíli? Jsou pryč. Brett je pryč. A já jsem coby výhradní dědička a správkyně jeho majetku v pasti, protože, jak jsem se bohužel dozvěděla, všechny jeho dluhy přecházejí na mě. Trable plynoucí z toho, že se provdáte za mizeru, trvají mnohem déle, než dokud nás smrt nerozdělí.

Nezaplatím za Brettova špatná rozhodnutí na zádech.

Vytrvalé dunění strachu, který mi koluje v žilách, se snaží oslabit moji odvahu.

„Najdu způsob, jak to vyřešit. Nějak. Nějakým způsobem. Vyřeším to.“

Ticho v mé kanceláři je jediná dopověď, kterou potřebuju.

Ani já si nevěřím.

Ale musím něco podniknout, jinak jsem v hajzlu. A Lachlan Mount si to užije.

TŘI

Keira

Přistupuju ke svému životu jako generál. Taktik. Každé rozhodnutí důkladně zvážím a precizně vykonám. Můj otec vždycky tvrdil, že bych měla být chirurg, ovšem já chtěla odjakživa vyrábět whisky. Toužil po synovi, který by pokračoval v rodinné tradici, ale narodily se mu tři dcery a já jsem jediná, jež rozezná rozdíl mezi jednosladovou a jednosudovou whisky.

Právě teď potřebuju informace o muži, který se skrývá ve tmě, a tak se obrátím na nejdostupnější zdroj – na Google. Vyťukám jeho jméno a za necelou vteřinu se na obrazovce objeví následující vzkaz.

VAŠE HLEDÁNÍ – LACHLAN MOUNT –

NEODPOVÍDÁ ŽÁDNÝM DOKUMENTŮM.

To není možné. Kliknu na obrázky a prázdno. Přidám New Orleans a vyskočí na mě tucet stránek s informacemi o městě, ale o Lachlanu Mountovi se pod jednotlivými náhledy nic neukáže.

Zkusím tucet dalších hledání a všechna poskytnou stejný výsledek.

Jako by neexistoval. Jako by byl skutečně mýtus a legenda, jak jsem si předtím myslela. Než jsem se s ním včera setkala tváří v tvář.

Takže jak se o něm mám sakra něco dozvědět, když je, pokud jde o internet, duch?

Včera v noci, zatímco minuty a hodiny odtikávaly prodloužený termín splatnosti, jsem se neklidně převalovala na posteli. V mém maličkém bytě neroste strom s penězi, a tak je jasné, že nejsem k řešení o nic blíž než předtím.

Mohla bych prodat ledvinu, ale ani za tu asi nedostanu  pět set tisíc dolarů. Ne že bych znala cenu orgánů na černém trhu, protože, no, jsem normální občan dodržující zákony.

Prodávám whisky. Platím spotřební daň, ze které se mi chce zvracet, když podepisuju šek. Ale nepodvádím. Hraju podle pravidel.

Když projdu postranními dveřmi do palírny, obklopí mě vedro ze tří obrovských periodických destilačních přístrojů. Ostatním lidem by připadalo nedýchatelné. Ve mně vyvolává příjemný pocit. Je to domov.

Louis Artesian, vedoucí destilačního procesu, zvedne sklenici ke světlu, potom k ní přivoní a ochutná.

„Jak to vypadá?“

Otočí se a rty se mu roztáhnou v úsměvu. „Pamatuj na mý slova, Keiro, tohle bude to nejlepší, co jsme kdy vyrobili.“

Úsměv, který mi zacuká koutky, není předstíraný. Je to hrdost. Táta na mě bude pyšný. Zariskovala jsem a změnila dodavatele ječmene – aniž bych mu to řekla, jak bych asi měla dodat – a obrovsky se to vrátí.

Kdybych mohla udržet palírnu natolik dlouho, aby vynášela.

Celou noc jsem vymýšlela scénáře. Když jsem podepisovala půjčku u banky, předpokládala jsem, že všechny předchozí už jsou splacené. O dluhu u Mounta jsem nevěděla. Jak jsem o něm mohla vědět? A jestli není dluh uvedený ve veřejném registru, pak se nepočítá, ne? Nebo může být Mount „vedlejší“ věřitel a vynutit si zabavení majetku, aby dostal své peníze zpátky, potom co jsou vyplaceni původní věřitelé? Ne že bych znala přesné detaily téhle záležitosti, a navíc na tom asi nezáleží. Neumím si představit, že se Lachlan Mount řídí obvyklými pravidly, která platí pro všechny ostatní.

Znám jen jediného člověka, který by mi to snad mohl objasnit. A protože mě Google nechal na holičkách, je to moje další nejlepší možnost. Žádný generál se nerozhoduje bez informací.

„Co myslíš, Keiro?“

Louis na mě mluvil, a já ho vůbec nevnímala. „Promiň, cože?“

Jeho vlídný úsměv mi připomene všechny ty lidi, jejichž živobytí závisí na mně.

„To je fuk. Jen jsem říkal, že ses rozhodla správně. Přejít na bioječmen, a drahý, byl odvážný krok, ale očividně skvělý.“

Kdykoli jindy bych si ulehčeně oddychla a uvolnila se, dneska však ne.

Ale dokážu upřímně odpovědět. „Tohle je nejlepší zpráva, jakou jsem za celý týden slyšela.“

„Keiro, můžeš mi věnovat pár minut?“ zavolá na mě ze dveří Temperance, moje přepracovaná a špatně placená asistentka/pravá ruka. Vzhledem k jejímu jménu (Temperance znamená střídmost v pití alkoholu) je vtipné, že pracuje v palírně. „Potřebuju ještě dořešit pár věcí ohledně té akce, a nechci rozhodovat bez tvého souhlasu.“

Kromě toho, že je Temperance moje pravá ruka, měla také na starosti obrovskou akci v rámci slavností Mardi Gras, kterou se nám podařilo získat – pro neworleanské Voodoo Kings, místní profesionální fotbalový tým. Pronajmou si celou restauraci a peníze, které akce vynese, vystačí, abychom se několik dalších měsíců udrželi nad vodou. Tedy, udrželi bychom se, kdyby…

Vytěsním z hlavy vzpomínku na nečekaného a nevítaného návštěvníka, pochvalně zvednu na Louise palce, pak zamířím k Temperance a nechám horko z destilačních přístrojů za zády.

„Co se děje?“

„Chtějí upravit jídelníček a dát na něj něco, kvůli čemu je Odile namíchnutá. Taky chtějí, abychom si vzali na starost parkovací služby a zajistili, aby žádný host neodešel s klíčky v ruce a nesedl opilý za volant. Špatná reklama, chápeš?“

Představa, že budeme muset profesionálnímu sportovci říct, že není natolik střízlivý, aby mohl řídit – a možná mu sebrat klíče –, zní jako noční můra.

„Takže v podstatě chtějí, abychom byli ti špatní my? Proč se toho nemůžou ujmout fotbalisti, když z toho mají takový strach?“

„To nevím, ale prý se to musí přidat do smlouvy, jinak tu akci uspořádají někde jinde.“

Sakra, to ne. Tu akci potřebujeme.

Rychle uvažuju. „Řekni jim, že jo. Ale pověz jim, že to budeme muset považovat za mandatorní parkovací službu a že potřebujeme někoho z jejich organizace u dveří s jedním z našich lidí, aby se na tom podílely obě strany.“

Temperance vytáhne jednu ze tří propisek, které má zastrčené v tmavě hnědém drdolu, a zapíše si to do notesu. „Fajn, uvidíme, jestli to skousnou.“ Zvedne oči. „A když ne?“

„Ustup, ale řekni jim, že to budeme dělat jen kvůli bezpečnosti ostatních občanů a vyhrazujeme si právo zavolat poldy, pokud začne někdo vyvádět.“

Temperance si připíše poznámku na seznam. „A ohledně Odile –“

„O kolik jejich požadavek navýší cenu jídla?“

Temperance zalistuje notesem. „Naše náklady se zvednou o deset procent. Neřekla jsem jim, na kolik nás ta změna přijde.“

„Sděl jim, že cena vzroste o třicet procent, a když budou protestovat, zlevni na pětadvacet. A pak vyřiď Odile, že jsem jejím dlužníkem.“

Temperance se usměje. „Vidíš? Jsi rozený vyjednavač. Proto jsi ve své práci tak skvělá.“

Kéž bych si dokázala vyjednat cestu ven z jistého dluhu.

V ruce mi zavibruje telefon, takže jsem ušetřena další debaty. Podívám se na jméno na displeji.

Tohle nemůže být dobré znamení.

„Promiň, musím to vzít,“ oznámím Temperance.

„Jasně. Později domluvíme zbytek. Ta akce bude pro Seven Sinners úžasná reklama. Taky se mi ozvalo pár dalších zájemců, kteří by si chtěli zarezervovat naši restauraci, a mám několik dalších nápadů, které by mohly vynést slušný zisk. Zítra to probereme.“

Jindy bych z toho byla nadšená, ale už jsem v duchu u toho, kdo mi volá.

„Díky, Temperance. Proto jsi ve své práci tak skvělá ty.“ Vykročím po chodbě.

„Haló,“ řeknu do telefonu.

„Dobře víš, že nevstávám před polednem. Mohla bys mi teda vysvětlit ty svý hysterický textovky, který mě vzbudily?“ vyštěkne Magnolia Marie Maisonová.

Potom co Magnolia odešla v desáté třídě ze Sacred Heart, protože jí sebrali stipendium, mi máma řekla, že se s ní už nesmím vídat. Ten zákaz mě nepřekvapil, protože Magnolii přistihli, jak ve skladu kouří ptáka učiteli dějepisu. Pan Sumpter ze školy zmizel, ale Magnolia z té situace pochopila, co by ji v životě mohlo bavit.

Máma se ji snažila z mého života odstranit, ale takhle přátelství nefunguje, aspoň ne u mě. Magnolia totiž zmlátila Jill Barnardovou, když se ve čtvrté třídě vysmívala mému kratičkému sestřihu, což také vedlo k jejímu vyloučení. Poradila mi, když jsem si poprvé zaváděla tampon. Potom, co jsem dostala pozvánku na školní ples soukromé chlapecké školy, mě vzala na kliniku pro antikoncepci, protože přísahala, že mi nedovolí, abych si podělala život nějakou hloupou chybou.

Magnolia je starší sestra, kterou jsem neměla. Ta, která se o mě stará a vždycky dbá na to, abych se nedostala do průšvihu. Mám ji moc ráda a to, čím si vydělává na živobytí, je podle mě jen a jen její věc.

„Mags, mám problém.“

„Jakej, jede po tobě další majitel restaurace, kterej chce nabízet Seven Sinners jen v případě, že to spolu proberete při soukromý večeři?“

Prakticky slyším, jak nad telefonem obrací oči v sloup. Můj kontakt s muži se od Brettovy smrti omezoval pouze na tohle a ona to ví.

Zapadnu do své kanceláře, zavřu za sebou dveře a teprve pak promluvím. „Lachlan Mount. Byl tady.“ Jakmile vyslovím jeho jméno, husí kůže se vrátí, spolu s přetrvávající smyslnou vůní, která tu po něm zůstala. Zřejmě budu muset kancelář vydezinfikovat, abych se jí zbavila.

Magnolia zmlkne. „Cos to kurva řekla?“

„Lach–“

„Sklapni a už to jméno nikdy neopakuj.“

Zuby mi cvaknou o sebe.

„Tohle není chlap, kterej by měl vědět, že existuješ. Po telefonu o tom nemůžeme mluvit. Vylezu z postele. Obleču se. Kurva.“

Její reakce potvrdí všechno, co jsem si myslela. Tahle situace není průšvih. Je to průser.

„Co mám dělat?“ Nenávidím strach, kvůli kterému se mi třese hlas.

„Zvedni zadek a přijeď mi říct, co se stalo. Taky s sebou vezmi láhev tý svojí whisky, protože ji budeme potřebovat.“

„Mám před sebou spoustu pracovních schůzek –“

„Ke-ke, právě jsi všechny zrušila. Zvedni zadek a přijeď.“

Magnolia mě obvykle komanduje spíš slovy: „Ke-ke, vypij toho panáka. Nebuď taková nána.“ Nebo: „Prostě vyraz ven a sežeň si nějakýho ptáka, proboha. Vždyť ti vyschne frnda.“

Podle situace tyhle komentáře ignoruju. Tenhle příkaz ignorovat nemůžu.

„Za dvacet minut jsem u tebe.“

„Za deset.“

Svoji dvanáct let starou Hondu Civic zaparkuju v garážích nejluxusnějšího nového kondominia v New Orleansu na místě vyhrazeném pro hosty. Je plné aut přinejmenším desetkrát dražších než to moje.

A přestože máma nesouhlasí s cestou, kterou si Magnolia zvolila, nikdo nemůže popřít, že by nebyla lukrativní. Je jednou z nejexkluzivnějších bordelmamá v New Orleansu, ale podrobnosti, jak toho dosáhla, jsem se nikdy nedozvěděla. Všechno, co vím, mi sdělila s nadsázkou, včetně toho, že adresář jejích klientů je obsáhlý. A co víc, Magnolia ví na každého nějakou špínu, nebo to aspoň tvrdila ten večer, kdy jsme slavily, že jsem převzala vedení Seven Sinners.

Když vystoupím z auta a zavřu dveře, opatrně, abych nebouchla do porsche zaparkovaného vedle, zrychlí se mi dech. Magnolia si nebude brát servítky. Upřímně mi řekne, v jak velkém jsem průšvihu.

Po bezvadně čisté podlaze v garážích dojdu k výtahu a stisknu tlačítko. Výtah se okamžitě objeví a vzápětí stojím před vchodem do jejího bytu v šestém poschodí. Zatím nebydlí až úplně nahoře, ale nepochybuju, že tam směřuje. Magnolii koluje v žilách stejná podnikavost jako mně, jestli ne větší.

Možná to je částečný důvod, že jsme spřízněné duše. Obě se pohybujeme v obchodu s hříchem.

Po prvním zaklepání otevře dveře v županu z broskvového hedvábí, který zvýrazňuje všechny její nádherné křivky. Místo běžného úsměvu, kterým mě vítá obvykle, mě popadne za loket a vtáhne dovnitř. Zabouchne za mnou dveře a zajistí je.

Podívám se na ni a cítím, jak mi v krku roste knedlík. „Je to průšvih, co?“

„Kde je ta whisky, kterou jsi přinesla? Budeme ji potřebovat.“

Vytáhnu láhev z kabely od Tory Burch, kterou mi dala ten večer, kdy jsme slavily, a zvednu ji do vzduchu. Magnolia mi ji vyškubne z ruky, a zatímco ji následuju, odnese ji k pracovnímu pultu.

„V mým světě existujou věci, který by se nikdy neměly objevit v tom tvým, Ke-ke. Jsi zlatíčko, přestože vyrábíš drsňáckou whisky. Jenže ty jsi do toho světa vkročila a já nemám ánung, jak tě z něj dostat ven.“

Zvedne ruku, sundá z police v baru dvě křišťálové sklenice a nalije do nich whisky, tři prsty do každé.

Magnolia je vždycky sebejistá, odvážná a nikdy neprojeví sebemenší známku zaváhání. Fakt, že se její chování obrátilo o sto osmdesát stupňů, mi zrychlí tep, až mi srdce buší v rytmu, jímž poklepává dlouhými akrylovými nehty s broskvovým lakem o pult.

„Jak to myslíš?“ zeptám se pomalu, protože mám pocit, že to budu potřebovat zrovna tak pomalu vysvětlit.

„Jsi na černý listině.“

„Co to znamená?“ Nedokážu zamaskovat strach v hlase.

„Trochu jsem zapátrala.“

„Kde? Jen jsem ti řekla –“

Zvedne ruku do vzduchu, aby mě umlčela. „Víš, že dokážu přijít záhadě na kloub, dřív než prvotřídní kurva dokouří jointa. Netvař se tak překvapeně. Zabralo to jeden diskrétní telefonát a to, co jsem zjistila, není nic hezkýho.“

Zvednu křišťálovou sklenici a hodím do sebe singlemaltku, kterou bych jindy labužnicky usrkávala a jejíž chutě bych zkoumala na patře. Dneska ne. Dneska potřebuju panáka, abych čelila tomu, co mi teď Magnolia hodlá sdělit.

Opře se lokty o pult a dlouhým nehtem s třpytivým koncem přejede kolem okraje sklenice. „Lachlan Mount není člověk, se kterým si můžeš zahrávat.“

„Já si s ním nezahrávala!“ Zní to, jako bych byla na pokraji hysterie, a upřímně, jsem.

„V tomhle městě má pod palcem veškerý dění. Je jako kanál, kterým musí všechno projít. Chlast. Drogy. Děvky. Padělání peněz. Hazard. Nemám tušení, jak se tomu chlápkovi podařilo získat takovou moc, ale má ji a vládne železnou pěstí.“ Podívá se na mě. „Teď tě má v hrsti.“

„Chlast? Nikdy jsme mu výpalné neplatili.“

„Jsi si tím jistá?“

„Věděla bych o tom. Táta se nikdy nezmínil –“

Magnolia nakloní hlavu na jednu stranu a pak na druhou. „Pochybuju, že by se o tom zmínil. Sakra, možná mu platil i potom, co jsi podnik převzala, aby ti ho držel od těla. To je teď fuk. Dlužíš mu a spolehni se, že si dluh vybere.“

Neumím si představit, že by táta pravidelně platil Mountovi výpalné, a nemám tušení, jak bych o té věci vůbec začala mluvit. Ten logický závěr se mnou zamává a já v zrcadle za Magnolií vidím, že blednu.

„Ani nevím, co Brett s těmi penězi udělal. Hlavně jsem vůbec nevěděla, že si je půjčil.“

Magnolia uhne pohledem.

„Cože? Proč jsi mi to neřekla?“

„Ke-ke, víš, že tě miluju, ale některý věci prostě nemusíš vědět.“

Nepřekvapí mě, že se mě Magnolia snažila chránit, jenže právě teď potřebuju slyšet odpovědi. Pomalu, zhluboka se nadechnu a pak vydechnu, jako bych se připravovala na něco nepříjemného. Což se asi připravuju.

„Vyklop mi, co jsi slyšela.“

Po pár vteřinách konečně bezvýrazným tónem spustí. „Proslýchá se, že část těch peněz šla jednomu děsně rozzuřenýmu lichváři, což je jako půjčit si od ďábla, abys zaplatila jednomu z jeho přisluhovačů. Další vrazil do šíleně nákladných problémů s nosem a zbytek do děvky, kterou píchal, když mu oznámila, že je těhotná. Ale všechno jsou to drby a klepy.“

Kolena mě mají podpírat, jenže se jim to nedaří. Zašátrám rukou, abych se chytila pultu, ale minu ho a skončím na zadku na zemi. Křišťálová sklenice se přitom roztříští na mramorové podlaze.

„Ke-ke!“ Magnolia se ke mně vrhne s nataženými pažemi.

Zvednu ruce. „Nech mě. Prostě mě nech.“

Šokovaně nasávám vzduch do plic, jeden nádech za druhým, a zpracovávám, co jsem právě slyšela.

Lichvář.

Problémy s nosem.

Těhotná milenka.

Věděla jsem, že mě Brett podvádí. Ani se to nesnažil tajit. Nemůžu uvěřit, že zjistit to mi trvalo skoro celé ty čtyři měsíce, co jsme byli manželé. Proto jsem tři dny před jeho smrtí navštívila rozvodového právníka a pronajala si byt, abych měla kam jít, až požádám o rozvod.

Magnolia někam zmizí a vrátí se s koštětem, aby zametla střepy. Vzchopím se a vstanu. Jedna část toho, co mi řekla, nedává smysl.

„Jaký měl Brett problémy s nosem? Alergii?“

Magnolia vysype lopatku do odpadkového koše a podívá se na mě s výrazem, který se dá popsat jen jako soucitný. „Ke-ke, byl feťák. Už předtím, než jste se poznali.“

„Cože?“ vyhrknu. Snad nemyslí…

„Kokain. Koks. Sníh.“

„To není možné. To bych přece věděla. Já –“

„Jsi hodná holka,“ prohlásí Magnolia a shovívavě potřese hlavou. „Opilce poznáš na dvacet kroků, ale o drogách nic nevíš, Ke-ke.“

„Ten gauner ohrozil majetek mé rodiny kvůli drogám?“ Už nejsem na pokraji hysterie. Hysterčím.

„Kvůli nim a kvůli kundičce, která je podle mých zkušeností ještě návykovější. Navíc byl Brett Hyde podvodník. Spolkla jsi mu to i s navijákem, než jsi vůbec měla šanci.“

Zabořím hlavu do dlaní a soustředím se na dýchání. Počítám do deseti. Čekám, až ze mě vyprchá vztek.

Nefunguje to.

Vzít si Bretta tajně bylo jediné impulzivní rozhodnutí, které jsem ve svém životě udělala. Myslela jsem si, že setkání s ním je osud. Od prvního dne mi připadal tak dokonalý, že jsem si prostě nemohla pomoct a uvěřila, že svět nám předurčil být spolu. A po té neuvěřitelné noci…

Zaženu vzpomínky. Byla jsem tak hloupá.

„Kéž bych ho mohla vzkřísit, abych ho mohla vlastnoručně zabít,“ zašeptám.

Magnolia na mě vrhne další shovívavý úsměv. „Zlatíčko, kdyby byl ještě naživu, tak bych mu toho jeho ubohýho ptáka usekla sekáčkem na maso.“

„Co si sakra počnu?“ zeptám se jí a začnu nervózně pochodovat po mramorové dlažbě.

Zatímco mě Magnolia pozoruje, otáčí hlavou sem a tam. „Ke-ke… tohle je fakt průšvih.“

Obrátím se k ní. „Já vím. Potřebuju pět set tisíc dolarů, jinak jsem v hajzlu. Kde mám sakra za týden sehnat půl milionu babek? Žádná banka v tomhle městě mi nepůjčí ani cent vzhledem k dluhům, které už mám.“

Magnolia si sepne ruce na hedvábném pásku, kterým má převázaný broskvový župan. „Budu k tobě upřímná. Ty prachy bysme nedokázaly tak rychle sehnat, ani kdybys byla panna.“

Pevně zavřu oči. Prodat se? Otřesu se odporem. Ani tohle není řešení, protože takovou cenu nemám. Otevřu oči a setkám se s jejím zlatohnědým pohledem.

„Brett sehnal za týden pět set táců. Musím to dokázat taky.“

„Takový prachy ti nikdo nedá.“ Zatváří se smutně.

„Co další prodloužení splatnosti? Splátkový kalendář?“ Zabořím si ruce do vlasů a snažím se vymyslet další možnosti.

„Asi ti nemusím říkat, že tohle tvůj problém nevyřeší.“

Překřížím si ruce na hrudníku, pevně se obejmu a pak couvám, až narazím do Magnoliiny kožené pohovky a svezu se na ni.

„Co kdybych… Co kdybych prostě nezaplatila? Co kdybych mu řekla, že to byl Brettův problém a on je mrtvý, takže ať mě z toho vynechá?“

Tentokrát její nádherná snědá tvář zbledne. „Keiro,“ pronese a já ztuhnu, když vysloví celé moje jméno, protože mi tak nikdy neříká. „Takhle to určitě řešit nechceš.“

„Nemám na vybranou! Ty peníze prostě nemám.“

Magnolia pomalu přejde místnost a posadí se vedle mě na pohovku. „Poslední ženská, která se Mountovi postavila, skončila v márnici.“

Stísněně polknu a po celém těle mi naskočí husí kůže. „Zabil ji?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nemilosrdný král.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.