Přeložila:

IVANA DRESIA

Liv Morris: Zakázané noci

Vydání první

Copyright © 2018 by Liv Morris

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2403. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bossy Nights vydaného v roce 2018

Český překlad © 2021 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design: RBA Desing

Photograph: Scott Hoover

Cover Model: Stuart Reardon

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1500-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1501-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

LIV MORRIS

ZAKÁZANÉ NOCI

1.

TESSA

Jakmile se za hotelovým poslíčkem zavřou dveře, odhodím kabelku na postel, přejdu k oknu a odhrnu tenký průsvitný závěs. Manhattanské kancelářské budovy vypadají s kulisou zapadajícího slunce přímo majestátně. Podívám se dolů na chodník a chvíli pozoruju lidi, jak se pohybují po betonu sem a tam. Domyslete si milion taxíků svištících všemi směry a celá scéna rázem nabude podoby šílené energie, díky níž se dokážete vžít do reálií velkoměsta pulzujícího životem.

A když si jen pomyslím, že jsem to málem propásla.

Během následujícího týdne tady ve městě mám jeden jediný cíl: musím si najít práci, která mi zajistí dostatek peněz na to, abych tu mohla trvale žít. Vzhledem k tomu, že jsem právě absolvovala vysokou školu a mám jen omezené pracovní zkušenosti, je to s největší pravděpodobností nesplnitelný sen.

Moje nejlepší kamarádka Magnolia (která má evidentně jižanské jméno, což ovšem platí i pro mě) se ke mně chce co nejdříve připojit, pokud se mi tento týden skutečně podaří získat zaměstnání, takže neúspěch v mém případě naprosto nepřichází v úvahu. Několik let jsme si obě plánovaly, jak tohle město vezmeme útokem, i kdyby to mělo znamenat, že si budeme navzájem stříhat vlasy a živit se instantní nudlovou polévkou, abychom si tady mohly dovolit pronájem bytu.

Zatímco se opírám o skleněnou tabuli, vyslovuju tichou modlitbu, aby se můj životopis naivního nováčka v této drsné, betonové džungli dostal do těch správných rukou.

Sáhnu do kabelky a společně s mobilem vytáhnu rovněž tenkou hliníkovou fólii – alias balíček kondomů. Co to má sakra znamenat?

„Maggie, ty potvoro,“ zašeptám polohlasem.

Odhodím kondomy do malého odpadkového koše stojícího u prádelníku, vyhledám na mobilu Maggiino telefonní číslo a zmáčknu volat. Musíme si promluvit.

„Tesso! No konečně! Kde jsi?“ vyhrkne Maggie svým typickým energickým tónem.

„Právě jsem našla ty kondomy!“ vybafnu rozhořčeně, ačkoliv mě to, co udělala, nijak zvlášť nepřekvapuje. „Co kdyby se mi na letišti rozhodli prohledat tašku a sekuriťák by je tam našel?“

„S největší pravděpodobností by si řekl o tvoje telefonní číslo. Zkus se trochu uvolnit, jo? Jaký máš plány na dnešní večer?“ ptá se a úplně přeskočí tu část, ve které by se podle mě měla omluvit.

„Ještě nevím.“ Nejsem přece blázen, abych po setmění v neznámém městě chodila sama ven. Na stole vedle mě leží složka s nabídkou donášky jídla na pokoj. „Možná si jen něco objednám.“ Rychlý pohled na ceny mě donutí přehodnotit volbu.

„To si snad děláš srandu. Tesso, jsi poprvý sama v New Yorku! Dnes večer rozhodně musíš udělat tři věci.“

„Cože? Tak ven s tím.“ Povzdechnu si, protože moc dobře vím, kam tím míří. Na jejích požadavcích se v průběhu času nic nemění.

Maggie se už od střední školy všemožně snaží, abych konečně přišla o panenství. A pro jednou s ní musím souhlasit. Ale zároveň jsem taky realistická holka, která zhlédla každou epizodu seriálu Sex ve městě, takže moc dobře vím, že najít opravdovou lásku na tomhle místě přejícím nezávazným vztahům nebude vůbec snadné. Nicméně, musím být otevřená všem možnostem, dokonce i těm, o kterých jsem nikdy předtím neuvažovala. Ovšem protože jsem ještě panna, známost na jednu noc absolutně nepřichází v úvahu. Kvůli té zatracené panenské bláně nemůžu předstírat, že už to mám za sebou.

„Mám pro tebe plán!“ nadšeně vypískne Maggie. „Za prvý: Chci, abys šla dolů do hotelový restaurace na večeři. Žádný schovávání se nahoře s donáškou jídla na pokoj. Za druhý: Dej se tam do řeči s nějakým mužem, pokud možno s pořádně žhavým sexy týpkem. A za třetí: Přiveď ho nahoru na pokoj a užij si úžasnej hotelovej sex.“

Zaznamenám v Magiině hlase škodolibé potěšení. Nejspíš už si představuje, jak jí zítra ráno volám, abych jí poreferovala, jak jsem sbalila nějakého chlápka u baru. Jenže to se prostě nestane. Nikdy.

„Takže, za prvé: to by šlo. Za druhé… možná. A za třetí: to je naprosto směšná představa a ty musíš být blázen.“ Nechtěně se musím začít smát a kroutím přitom hlavou. „Nikdy v životě jsem se ani nelíbala s nikým cizím, tak proč si myslíš, že bych si do svého pokoje měla přivíst naprosto cizího chlápka a mít s ním příležitostný sex?“

„Prostě začni konečně trochu žít. Zhluboka se nadechni. Chybama se člověk učí,“ zazpívá mi Maggie do ucha svoje životní motto.

Nejspíš má pravdu. Rozhodně bych si měla užívat života, ale má to snad znamenat, že musím prvního ochotného a životaschopného chlapa popadnout za jeho značkovou Gucci kravatu a odtáhnout ho rovnou do své postele?

„Věř mi. Už dlouho jsem na to připravená. Stejně však nedovolím jen tak někomu, aby mě připravil o panenství.“

„Pořád ještě trpíš posttraumatickou stresovou poruchou, způsobenou těmi pitomci z Montevalla,“ zmíní vysokou školu v Alabamě, na které jsme obě před týdnem promovaly. „Zapomeň na ně. Začínáš znovu na úplně novým místě. Tam nikdo neví o tvým sexuálním handicapu a ani o tom, že pocházíš z rodiny, ve který se to hemží téměř dvoumetrovými policisty.“

„Nové město. Mé nové já.“ Snažím se, aby to vyznělo nadšeně, ale vzhledem k traumatu, se kterým jsem se musela potýkat na vysoké škole, se mi to moc nedaří.

Jakmile se ve druháku rozneslo, že jsem ještě panna, ocitla jsem se doslova pod drobnohledem. Zničehonic všechny strašně začalo zajímat to, co mám mezi nohama. Následující tři roky jsem absolvovala velkou spoustu prvních schůzek plných sladkých řečiček a nenechavých rukou. Nikdo z nich o mě nestál jen kvůli mně. Soutěžili mezi sebou, kdo se bude moct chvástat tím, že mě připravil o panenství. Když na to jen pomyslím, mimoděk se otřesu a modlím se, aby veškeré vzpomínky zůstaly už navždy pohřbené na univerzitě. Občas si připadám jako osmý div světa. Někde tam venku na mě určitě čeká někdo, kdo to bude brát naprosto v pohodě… Alespoň doufám.

„Obleč si na sebe něco hezkýho, trochu se namaluj a běž dolů. Nezůstávej na pokoji, je ti to jasný?“

„Tak jo.“ Koneckonců, byla by hloupost prošustrovat značnou část svých pracně nabytých úspor jen na to, abych zůstala sedět na posteli v hotelovém pokoji a sledovala bůhvíkolikátou reprízu Přátel. Přijela jsem do New Yorku, abych se pokusila najít sama sebe, a pokud se to má stát, budu muset vypadnout z tohohle pokoje.

Ukončím hovor s Maggie a připustím si, že v tričku z e-shopu Taylor Swift a skinny džínách vypadám spíš jako čtrnáctiletá puberťačka než jako dospělá třiadvacetiletá žena. S úmyslem hodit se do gala otevřu kufr a rozhodnu se pro růžové šaty s odhalenými rameny a volánovými rukávy.

Rychle se převléknu, vklouznu do lodiček tělové barvy, rty přetřu růžovým leskem a popadnu kabelku. Je nejvyšší čas, abych začala čelit svým snům, ačkoliv mě to děsí mnohem víc, než jsem ochotna si připustit.

2.

TESSA

Když procházím hotelovým vestibulem, zhluboka se nadechnu, zatímco se blížím k restauraci. Službu konající hosteska je celá v černém, což mě přiměje k pochybnostem o mém růžovém oděvu.

„Dobrý večer. Chtěla bych tady povečeřet, pokud máte volný stůl,“ pronesu rádoby sebevědomým, světáckým tónem. Ve městě, kde neznám ani jedinou živou duši, se klidně můžu zkusit přetvařovat.

„Jistě, slečno,“ odtuší hosteska. Zaznamenám mírně pohrdavý tón, ale rozhodnu se to ignorovat. „Připojí se k vám vaše rodina?“

Auvej! To zabolelo.

„Ne. Dnes večer budu sama,“ přiznávám poraženecky a připadám si trochu jako patnáctiletá holka, která právě utekla z domova.

Protivná hosteska zakoulí očima, popadne jídelní lístek z odkládacího stolku a pak mě odvede k malému čtvercovému stolu.

„Číšník bude hned u vás.“ Naposledy si mě přezíravě změří, než se vytratí. Zaplať Pánbůh.

Pohodlně se usadím a rozhlížím se po restauraci. Díky starým leštěným opotřebeným stolům a cihlovým zdem má celý prostor příjemnou starosvětsko-hipsterskou atmosféru. Tlumená světla zavěšená vysoko nad hlavou umocňují pocit dokonalosti. Rozhodla jsem se právě pro Hammond hotel, protože měl vysoké hodnocení v takzvaném „trendy měřítku“, a rozhodně můžu říct, že předčil moje očekávání.

Pozorně studuju vinný lístek, který sestává z několika stránek, a soustředím se na červená rozlévaná vína. Nikde nevidím nabídku Pinot noir ani Merlotu, přesunu se tedy k šumivým vínům, kde konečně zaznamenávám dobře známou položku: své milované prosecco. Svou soukromou verzi šampaňského, která se mi vejde do rozpočtu. U mého stolu se zastavuje třicátník v bílé košili s dlouhými rukávy a v černých kalhotách.

„Dobrý večer. Moje jméno je Jeffrey a dnes večer vás budu obsluhovat.“ Přívětivě se na něho usměju a on můj úsměv opětuje. „Dáte si dnes večer něco k pití?“

„Ano. Můžu vás požádat o skleničku prosecca?“ objednám si a zavřu vinný lístek.

„Samozřejmě,“ odvětí a nakloní se ke mně o něco blíž. „Ale budu vás muset požádat o průkaz totožnosti.“

Když vyslovuje poslední část, nepatrně ztlumí hlas. Málem vypěním, ovšem současně si uvědomuju, že poté, jak se ke mně chovala hosteska, jsem něco takového mohla očekávat. Vlastně je s podivem, že mi vůbec podala vinný lístek.

Vytáhnu z kabelky peněženku a podám Jeffreymu svůj řidičský průkaz vystavený ve státě Alabama. Zběžně si ho prohlédne, načež se zadívá na mě a konečně se usměje. Jupí!

„Věděl jsem, že budete jižanka, Contesso Hollyová,“ říká a vrací mi řidičák. Neunikne mi rošťácký a koketní záblesk v jeho očích. „A máte překrásné křestní jméno. Skvěle se hodí pro takovou krásnou mladou ženu.“

„Díky.“ Sklopím oči do klína a cítím, jak se mi po tvářích šíří ruměnec. Zajímalo by mě, jestli všichni muži tady ve městě jsou tak suverénní a sebevědomí.

„Můžu vám říkat Contesso?“ pokračuje dál, zatímco já si přeju, aby mi už konečně šel pro pití.

„Jen Tesso,“ říkám a ještě jednou se na něj významně podívám.

Až mi bude přes třicet, možná se pokusím zvyknout si na nezkrácenou verzi svého křestního jména. Odjakživa jsem měla pocit, že do toho jména musím nějakým způsobem dozrát. Možná až udělám kariéru nebo se vdám a budu mít kupu dětí. Při svém tempu ovšem nejspíš budu považovat za štěstí, když si zvládnu domluvit alespoň první rande.

„Tessa se k vám taky moc hezky hodí. Hned budu zpět se skleničkou prosecca pro krásnou dámu v růžovém.“ Zlehka klepne prsty do stolu a ještě předtím, než se vydá k baru, se na mě významně zakření.

Otevřu jídelní lístek a prohlížím si nabídku. Když moje oči sklouznou k cenám, nevěřícně zašilhám. Všechny pokrmy tady stojí přes pětadvacet dolarů, dokonce i obvykle levnější jídla z těstovin a kuřecího masa.

S hrůzou si uvědomuju, že tady nejsem v Alabamě, a tvrdá realita mě zasáhne naplno: musím si rychle najít solidní práci, abych tu nějakým způsobem mohla přežít. Nakonec se rozhoduju pro jednu z nejlevnějších položek: čočkovou polévku. Měla by mě zasytit, a jestli budu mít štěstí, možná k ní dostanu i kousek chleba.

Zatímco čekám, až se číšník vrátí s mojí objednávkou, do restaurace vchází o něco starší muž oblečený do očividně drahého tmavého obleku, který okamžitě upoutá mou pozornost. Odjakživa mě přitahovali muži v oblecích. Pro mě osobně je to totiž mnohem víc sexy než muž ve spodním prádle.

Má široká ramena a působí dominantně. Oči všech přítomných ho mimoděk začnou sledovat, zatímco prochází restaurací, jako by mu to tady patřilo. Má husté vlnité vlasy inkoustově černé barvy, které se ve světle lesknou a kvůli nimž by jakákoli žena neváhala položit život – včetně mě.

Zapomeňte na obvyklý způsob, jakým lidé nosí oblečení. Jeho oblek se s ním pohybuje, jako by byl ušitý na míru přímo pro něj. Muž zpomalí tempo, zatímco se blíží k baru, který se shodou okolností nachází v bezprostřední blízkosti mého stolu. To mám ale štěstí.

Jeho silné svaly se napnou, když vysune barovou stoličku a posadí se na ni. Zatraceně! Teď nevidím nic jiného než jeho záda – ne že bych si chtěla stěžovat. I takhle zezadu je na něj moc hezký pohled.

„Promiňte, slečno, že jste musela tak dlouho čekat. Tady je váš nápoj.“ Jeffrey vypadá zadýchaně, když přede mě postaví skleničku na šampaňské plnou bublající tekutiny.

„Děkuju,“ hlesnu zdvořile, a až poté se s chutí napiju.

Zatímco mi příjemně chladná tekutina klouže po jazyku a rychle mizí v mých útrobách, pohledný byznysmen na barové stoličce se otočí. Rozhlíží se po celé místnosti, a když jeho pohled zabloudí až ke mně, na okamžik na sebe zůstaneme zírat.

No páni!

Doslova mě propichuje svýma tmavýma očima. Na místě ztuhnu, sklenička se stále ještě dotýká mých rtů, ale já stěží dokážu dýchat. Dobrý bože, je to ten nejkrásnější chlap, jakého jsem kdy viděla, když pominu filmy a časopisy, a ani tak si nedokážu vybavit nikoho, kdo by vypadal víc sexy než on.

Vrtím se na židli a rozhlížím se kolem sebe, jestli neuvidím nějakou krasavici, která by mu dělala společnost. Nikoho však nevidím. Znovu se podívám jeho směrem a zcela mě přemůže pocit závrati z toho, že ten úžasný cizinec mi věnuje svoji plnou pozornost.

Zavrtí hlavou a já zaznamenám, že koutky jeho plných rtů se nenápadně zvedly. Hned poté se bez zábran oslnivě usměje a vzápětí celým mým tělem projede podivný záchvěv.

Znovu si připadám jako nějaká zamrzlá puberťačka. Až na to, že tenhle sexy chlap není žádný středoškolák, který by mě opřel o svoje sportovní auto; je mu přes třicet, vypadá jako sexuální bůh a sedí v baru v zatraceným New York City.

Zadívám se na svoje šaty a musím se ušklíbnout. Najednou mi ze všeho nejvíc připomínají družičkovské šaty Molly Ringwaldové ve filmu Šestnáct svíček. Možná je na čase, abych přece jen obměnila svůj šatník.

Na oplátku mu rovněž věnuju lehký úsměv a považuju to ze své strany za monumentální výkon, vzhledem k tomu, že si momentálně nevybavuju ani svoje vlastní jméno. Zvedne ke svým rtům skleničku s jantarovou tekutinou. Zatímco pije, nespouští ze mě oči. Zřejmě to bude zkušený svůdník.

Olízne si rty a tohle nenápadné gesto spolu s jeho odzbrojujícím úsměvem vyvolá okamžitou reakci mého těla. Moje bradavky se vztyčí, jako by se snažily propíchnout tenkou látku šatů. Ještě nikdy se totiž nesetkaly s takovým mužem, vlastně ani s žádným jiným mužem, protože kluci ze střední se nepočítají. Tento muž vypadá nebezpečně a pro mě je vlastně docela starý. Možná…

„Promiňte, slečno. Už jste se rozhodla, co si objednáte?“

Jeffrey stojí přede mnou s tužkou v ruce a blokuje mi výhled na atraktivního muže u baru, ze kterého jsem jako v rauši.

„Aha, no jo, něco si objednám,“ začnu drmolit, zatímco Jeffrey čeká na moje rozhodnutí.

„Předpokládám, že jste sem přišla na večeři, anebo možná ještě na někoho čekáte?“ Tázavě pozvedne obočí.

„Omlouvám se,“ vyhrknu a napřímím se na židli. „Dala bych si prosím čočkovou polévku.“

„A jaké si dáte hlavní jídlo?“ ptá se Jeffrey.

„Dám si jenom polévku.“ Uf. Nutně potřebuju najít nějaké místo, kde se budu moct najíst za méně než padesát dolarů.

„Ještě jedno prosecco?“ zeptá se, ale já rozhodně nepotřebuju žádný další alkohol, protože už teď se mi točí hlava. A kromě toho, zítra ráno musím vyrazit na pochůzky a hledat si práci, takže v žádném případě nemám zájem o kocovinu.

„Už ne, díky. Jenom vodu.“

Jeffrey mlčky přikývne, zasune jídelní lístek pod paži a přejde do zadní části přeplněné restaurace.

Nedokážu odolat, abych se znovu nepodívala na toho úžasného muže u baru. Pořád ještě sedí natočený směrem ke mně. Nyní se zaměřil na svůj telefon, něco na něm vyťukává svými dlouhými hbitými prsty. Maggie má takovou šílenou teorii. Tvrdí, že mužův penis je zhruba dvojnásobně větší než jeho palec. Pokud je to pravda, tento muž by musel být opravdu mimořádně obdařený.

Na bradě má slušné několikadenní strniště, nedá se však říct, že by to byl přímo plnovous. Dle mého názoru by to znamenalo doslova zločin proti přírodě i lidem kolem nechat zarůst tak krásně ostře řezanou bradu, jako je ta jeho.

Po několika minutách odloží telefon na bar. S lehkým úsměvem pozvedne skleničku k přípitku… mým směrem. Nemůžu uvěřit, že se pořád ještě dívá na mě. V jakém vesmíru jsem se to právě ocitla?

Zvedám svoji sklenku, abych naznačila přípitek, mých rtů se však žádná tekutina nedotkne. Odložím skleničku a zadívám se na ni. Je prázdná. On se tomu zasměje a já se k němu po chvíli přidám. Muž zvedne prst a gestem mi naznačí, abych chvíli počkala, načež se obrátí směrem k barmanovi.

Během rozhovoru ukáže na mě a barman přikývne, než se odvrátí. Pan Božský se na mě podívá a zvedne palec nahoru, takže mi nejspíš kupuje pití? Nemůžu uvěřit, že se to doopravdy děje. Musím hned zítra poděkovat Maggie za to, že na mě tolik naléhala, abych dnes večer nezůstávala v pokoji. Nikdy by mě nenapadlo, že splním i další bod z jejího seznamu. No tak dobře, vlastně jsem s ním technicky vzato ještě vůbec nemluvila, ale koupit někomu pití znamená v dospělácké terminologii randění nebo něco na způsob prvního pozdravu.

Pohyby rtů nehlasně naznačím poděkování a namotám si na prst uvolněný pramen vlasů – zlozvyk, který mám snad odjakživa a kvůli němuž vypadám dětinsky. Zastrčím ruce pod stůl, abych odolala pokušení udělat to znovu.

Zakření se a jen zlehka kývne, avšak ve způsobu, jakým se na mě dívá, je něco nesmírně sladkého. Uklidňuje mě to, i když mi srdce tluče jako o závod. Když se zvedne od baru a postaví se i s pitím v ruce, jeho oblek mu sedí na těle jako druhá kůže. Ani si nepotřebuje upravit kravatu.

Zatajím dech, když se ke mně přiblíží, a moje tepová frekvence je na stejné výši jako po hodině aerobiku. Je možné, že skutečně míří k mému stolu?

Ta představa mě vzrušuje a děsí zároveň. Ten chlap vypadá tak světaznale a kultivovaně, zatímco já tu sedím v šatech značky Forever 21 a vypadám, jako bych právě opustila školní lavice… Což koneckonců není daleko od pravdy.

Než však stačí přistoupit k mému stolu, zastoupí mu cestu nějaká žena. Zatraceně! Očividně má na sobě oblečení šité na míru: černou pouzdrovou sukni a bílou hedvábnou halenku zastrčenou do elegantní sukně. Tmavé vlasy má svázané do vysokého drdolu na temeni hlavy. Do obličeje jí nevidím, přesto mi neunikne, jak ho líbá na tvář, a on jí to bohužel oplácí.

Prohodí spolu pár slov a on se přitom pořád ohlíží přes rameno, aby na mě viděl. Když se naše pohledy střetnou, lehce nakloní hlavu a usměje se, skoro jako by se pokoušel omluvit. Nejsem si jistá, za co by se měl omlouvat. Žena natočí hlavu a sleduje jeho pohled, až se naše oči střetnou.

A jak jinak, je téměř nadpozemsky krásná a pochopitelně má mnohem blíž jak k jeho věku, tak i k úrovni jeho sofistikovanosti. Dokonalý make-up, dokonalý účes, dokonalé oblečení – dokonalý pěstěný vzhled, kterého já nikdy v životě nedosáhnu, i kdybych vykoupila celou Sephoru.

Ta žena si mě chvíli prohlíží oním vědomým instinktivním ženským pohledem a pak mu něco řekne. On kývne hlavou směrem k ní – nebo směrem ke mně?

Zůstanu v naprostém šoku a zapomenu zavřít pusu. Sedí tam se ženou, kterou před chvílí políbil, a přitom flirtuje se mnou. Očividně je to hráč. Vypadá sice naprosto úchvatně, ovšem hráč je pořád hráč.

Ten atraktivní hajzl na mě ještě rychle mrkne, načež položí ruku na rameno své přítelkyně, aby ji vyprovodil z restaurace, což mě přiměje, abych začala pochybovat o celé naší krátké interakci. Sleduju ten pohledný pár, dokud mi nezmizí z očí. Vlastně je moc dobře, že jeho přítelkyně dorazila ještě předtím, než stihl přijít k mému stolu. Radši se dozvím pravdu zdálky, než aby mi vybuchla přímo do obličeje.

Zhluboka se nadechnu a pokouším se vydýchat všechny ty bláznivé pocity, které ve mně ten chlap vyvolal. Ještě nikdy v životě mě žádný muž tak moc nevzrušoval – ale taky nenaštval. Ještě dvakrát se nadechnu a cítím, že se začínám zklidňovat. Vidím, jak ke mně míří Jeffrey s podnosem v rukou.

„Vaše čočková polévka, madam,“ oznámí a položí přede mě kouřící misku. „A košík s chlebem. Přidal jsem pár kousků navíc,“ zašeptá.

„Díky,“ vymáčknu ze sebe a chystám se ochutnat.

„A další prosecco od ctitele u baru.“ Otočí se k místu, kde ještě před chvílí seděl ten muž, který se mnou flirtoval. „Hm, zdá se, že už odešel. To je docela zvláštní.“

„Jo, hodně zvláštní, vzhledem k okolnostem. Odešel se svojí přítelkyní.“

„Víte, kdo to byl?“ Jeffrey se ke mně nakloní blíž, jako by mi chtěl prozradit něco, co by neměl.

„Koupí mi pití, a hned potom odejde se svojí přítelkyní. Řekla bych, že je to podvodník.“ Rozdurděně si zkřížím ruce na prsou. Pouhé pomyšlení na toho nestydatého cizince mě znovu rozčílí.

„Vážně?“ Jeffrey odloží tác. „Vlastně ho znám už pěkných pár let. Ve skutečnosti mu patří tenhle hotel… No, lépe řečeno, patří jeho rodině. Musím uznat, že k zaměstnancům se chovají moc hezky.“

„Počkejte, chcete říct, že mu patří přímo tenhle hotel?“

„Ano, patří rodině Hammondových. Víte, jsou to ti stejní, kteří vlastní vydavatelství Hammond Press.“

„Jak se jmenuje?“ zeptám se, protože právě tohoto vydavatele se totiž snažím přimět, aby zareagoval na mých pět set odeslaných e-mailů s připojeným životopisem. Myslím, že už jsem se ucházela o každou pozici, kterou zveřejnili na internetu, dokonce i o práci vyžadující deset let praxe. Zoufale bych si přála pro ně pracovat.

„Barclay Hammond,“ říká Jeffrey.

„Děláte si ze mě legraci? Myslela jsem, že je mu kolem sedmdesáti.“

„Barclay Hammond senior bude mít podobný věk, ale ten muž u baru byl jeho syn, Barclay junior.“

„Páni!“ Nenacházím dalších slov, což je docela smutné vzhledem k tomu, že jsem právě dokončila studium angličtiny s vyznamenáním.

„Promiňte, ale budu muset jít obsloužit hosty u toho velkého stolu.“ Zvedne podnos a kývne hlavou doprava. „Pořád se po mně dívají a mračí se.“

„Jistě, omlouvám se,“ naznačím rukama, že už ho nechci dál zdržovat.

„Mimochodem, zaplatil za vaši večeři.“

„Cože?“

„Musela jste na něj udělat dojem,“ dodá významně.

Ačkoliv tahle malá miska polévky a pití tady stojí dvakrát tolik než u nás doma, přesto se cítím špatně, že bych měla přijmout pozornost od Barclayho Hammonda s vědomím, že je to typický manhattanský playboy.

Přála bych si, aby se sem vrátil, abych mu mohla říct, co si o něm myslím, a pak mu chrstnout do jeho hezkého obličeje prosecco a dívat se, jak mu kapky stékají na jeho kravatu od Armaniho. Mého oblíbeného nápoje by ale byla docela škoda.

3.

BARCLAY

„Barclay.“ Moje sestra Victoria sedí naproti mně, zatímco večeříme v hotelu Four Seasons v Midtownu. Když vzhlédnu od svého prázdného talíře, vidím, jak mě pohodlně opřená na židli pozoruje přimhouřenýma očima, poté co svůj talíř odložila doprostřed stolu. „Během těch patnácti minut, co jsi do sebe tlačil steak a hranolky, jsi neřekl ani slovo.“

„Promiň, ségra. Mám toho teď v práci hodně.“ Ta lež mi sama sklouzne po jazyku.

Sotva jsem si uvědomoval, jaké jídlo to vlastně jím, a moje zamlklost nemá vůbec nic společného s prací. Pořád musím myslet na to nádherné stvoření, které jsem viděl v hotelovém baru po odchodu z kanceláře. V  přítomnosti té dívky jsem si uvědomil, jak moc miluju to počáteční jiskření a flirtování, když potkám ženu, která mě přitahuje – tu návykovou a opojnou touhu pronásledovat ji a zjistit, jestli ona cítí totéž a zda mezi námi funguje chemie.

Moje mysl mi neustále přehrává rozličné scenérie s tou kráskou v růžovém. Je to jako nekonečná smyčka, která se v mých oblíbených částech zpomaluje, třeba jako tehdy, když se nevěřícně ohlédla přes rameno v němém úžasu, že jí věnuju svoji pozornost. Jenže, jak bych si mohl nevšimnout její svěží krásy v těch sexy růžových šatech? Odhalovaly krémově zbarvenou pokožku na jejích ramenou, na něž dopadaly husté plavé vlny. Zatraceně, byla to náramná podívaná.

Musím se pousmát, když si vybavím, jak zrudla, poté co si uvědomila, že se na ni dívám. Už si ani nevzpomínám, kdy naposledy jsem viděl nějakou ženu červenat se při pouhém očním kontaktu.

Byla dost stará na to, aby mohla pít alkohol, ale příliš mladá na to, aby si poradila s mužem, jako jsem já. Nejspíš bych jí zlomil srdce a později se za to nenáviděl. A fakt je, že teď nemám čas, který bych mohl investovat do vztahu. Každou minutu svého bdělého času věnuju práci.

„Hmmm. Chápu,“ řekne Victoria a pozoruje mě přes svoji skleničku s vínem. „Víš, že ses právě usmál? Což je něco, co jsi v mé přítomnosti neudělal už několik měsíců.“

Sakra, prokoukla mě. Snažím se tvářit vážně, zatímco se mi sestra upřeně dívá do očí, aby v nich našla pravdu. Moje přetvářka je pochopitelně k ničemu, protože se mi před ní ještě nikdy v životě nepodařilo nic utajit, což jí pochopitelně poskytuje docela nefér výhodu. Nemám nejmenší ponětí, co se jí právě honí hlavou, ale jsem si jistý, že mi to už brzy poví.

„Kdys byl naposledy na rande?“

„Nejsem připravený na vztah.“

„Neříkám, že bys měl mít vážnou známost. Mám na mysli obyčejné rande. Však víš, dva dospělí lidi si spolu vyrazí na večeři a nezávazně si povídají.“ Frustrovaně si povzdechne a odloží skleničku. Sakra, už zase mi chce mluvit do života.

Díky vyčesaným černým vlasům, vážným modrým očím a příliš všetečným otázkám mi připomíná naši matku, až mi přijde na mysl, jestli drahá matinka náhodou nemá svoje dlouhé prsty v téhle nepříjemné konverzaci.

„Dala by sis nějaký dezert? Mají tady vynikající čokoládový dort bez mouky.“

Když jsme spolu vyrůstali, pokaždé se mi podařilo odvést její pozornost nějakou sladkostí. Jakmile jsem po ní hodil balíček gumových medvídků, ihned dokázala zapomenout na vzácný rodinný porcelán nebo sklo, které jsem právě rozbil.

„Moc hezký pokus vyhnout se mé otázce, ale doopravdy se o tebe bojím. V poslední době trávíš veškerý svůj čas v práci, nemáš vůbec žádný soukromý život.“ Její pohled změkne, smutně zavrtí hlavou. „Už jsou to dva měsíce, co jste se s Amandou rozešli. Je nejvyšší čas posunout se dál.“

„Je to zvláštní, ale mám pocit, jako by se mi po rozchodu spíš ulevilo. Po čtyřech společných letech bych měl prožívat ztrátu a truchlit, že?“

„Možná jsi k ní prostě necítil to, co bys měl. Koneckonců, dala ti ultimátum a ty ses nějak rozhodl.“

„Vážně to není tak, že bych se nechtěl ženit. Je to prostě…“ Najednou nevím, jak bych měl větu dokončit.

„To se ti právě snažím říct. Ona pro tebe nebyla ta pravá. Není to tvoje chyba. Nemůžeme se prostě jen tak rozhodnout, koho budeme milovat. Buď se to stane, anebo ne. Ale nikdy se to nestane, když nebudeš chodit na rande.“

„To, že se nechci seznamovat, nemá vůbec nic společného s Amandou. Souvisí to spíš s nedostatkem času. Přísahám,“ zvednu prsty na způsob skautské přísahy, „že jsem odhodlaný pozvednout nakladatelství Hammond Press na vyšší úroveň. Knižní svět se mění a já nechci, aby se všechno to, co táta vybudoval, obrátilo v prach.“

„To rozhodně taky nechci, ovšem současně nehodlám dopustit, aby práce ovládala celý tvůj život. Však sám vidíš, jak táta dopadl. Ale aspoň má nás, abychom ho teď mohli podporovat.“

Tohle je pro celou rodinu velmi citlivé téma. Otec odešel z Hammond Press před rokem, když mu lékaři naznačili, že za jeho zapomnětlivostí je něco víc než jen obyčejné stárnutí. V té době jsem převzal pozici generálního ředitele a snažím se jít v jeho šlépějích, ale laťka je nastavená hodně vysoko. Nicméně, představenstvo prozatím mé počínání schvaluje a já mám v plánu udržovat spokojenost jak jejich, tak i našich investorů.

„Slibuju, že nejpozději v létě se vrátím do hry. Možná že potkám někoho zajímavého v Hamptons.“

„Ale prosím tě, hlavně žádnou umělou barbínu.“ Sestra zakoulí očima a já nemůžu říct, že bych s ní nesouhlasil. Chci, aby žena, do které se jednou doopravdy zamiluju, byla přirozená – žádná falešná zlatokopka. Takové ženy mě po prvním doušku šampaňského začnou nudit.

„Vždyť mě znáš. Pořád se snažím najít tu pověstnou jehlu v kupce sena. Jenže na Manhattanu to daleko spíš připomíná hodně zapařenou kupku hnoje.“

„No dobře, možná máš pravdu. Pojďme změnit téma. Matka si přeje, aby ses za tři týdny ukázal v Greenwichi na tátovy narozeniny.“

„To si samozřejmě nehodlám nechat ujít. Hned zítra jí zavolám.“

„Raději se předem připrav na to, že tě bude nutit, abys přišel v doprovodu nějaké dívky.“ Victoria se směje, ale já moc dobře vím, že má pravdu. Moje matka chce pro mě to nejlepší, což v jejích představách znamená manželku a dvě děti.

„Na druhou stranu, proč jí jednoduše nemůžeš říct, že přijdu?“

„Ani nápad, Barcu. Potřebuješ, aby na tebe někdo trochu zatlačil. Koneckonců, už ti táhne na čtyřicítku. A víš, co se říká o čtyřicetiletých svobodných mládencích.“

„Nevím, ale jsem si jistý, že mi to brzy povíš.“

„Že mají fobii ze závazků.“

„Tak fajn. Na sobotní udílení cen si někoho přivedu a dokážu ti, že se mýlíš.“ Nervózně klepu prsty do stolu a ruce se mi potí. Nemám tolik volného času, abych se tím zabýval a nechal se vykolejit, ale současně si moc dobře uvědomuju, že přesvědčovací taktika mé matky je mnohem horší a intenzivnější než přesvědčovací taktika mé sestry. Potřebuju, aby číšník co nejdřív přinesl něco sladkého, aby to Victoria okamžitě zajedla. V této chvíli je to má jediná naděje. „Prostě jen řekni mámě, že tam za tři týdny budu.“

„Pro dnešek tě nechám být, ale přísahám, že pokud si do tátovy oslavy narozenin někoho nenajdeš, osobně se postarám o tvůj doprovod.“ Zahihňá se a mně je naprosto jasné, že se mi nejspíš chystá dohodit některou ze svých četných kamarádek, a najednou mám pocit, že něčemu takovému prostě nejsem schopný čelit. „À propos, co se týče tvého doprovodu na tuhle sobotu, mám jednu podmínku. Nesmí to být nikdo, koho už znáš. Chci, abys na tom doopravdy zapracoval.“

Ještě nikdy jsem nebyl tak zoufalý, abych si objednal eskortní službu, ačkoliv můj celoživotní kamarád Trevor na něco takového nedá dopustit. Využívá jejich služeb pokaždé, když potřebuje doprovod na nějakou akci, anebo taky diskrétní šlapku. Jestli bude skutečně nutné, zavolám mu, aby mi dal číslo, ale při tom pomyšlení se mi obrací žaludek.

Neexistuje nic falešnějšího než fingovaná známost, a jak znám svoji sestru, okamžitě mě prokoukne.

V podstatě jsem už teď v háji.

„A ještě jedna věc. Příští týden máme s Dantonem tříleté výročí, a matka naší chůvy musí na operaci. Mohl bys nám pohlídat Beatrice?“ V jejím úsměvu je náznak škodolibé radosti, což znamená, že si moc dobře uvědomuje, že i tohle kolo vyhrála.

„Myslel jsem, že chceš, abych se usadil, a ne mě vyděsit k smrti. Krucinál, nikdy v životě jsem neměnil plínku.“ Moje tříměsíční neteř je rozkošnou miniverzí mé sestry, což znamená, že má taky silnou osobnost. Bůh mi pomáhej. „Občas umíš být pěkně zlá.“

„Ber to jako přípravu na skutečný život.“

4.

TESSA

Když začne vřískat budík na mobilu, vytáhnu ruku zpod peřin a šmátrám po nočním stolku v naději, že umlčím ten protivný zvuk. Aniž bych otevřela oči, párkrát bouchnu do displeje, než rámus utichne. Aleluja. Nesnáším rána.

O pár minut později dokážu otevřít jedno oko, zatímco se snažím nastartovat svůj spící mozek. Vidím před sebou neznámou šedou stěnu s chromovanými svítidly a chvíli mi trvá, než mi všechno dojde: Jsem v New Yorku.

Posadím se na posteli a vyhlédnu z okna ven. Včera večer jsem nezatemnila závěsy, aby mi manhattanská blikající světla posloužila namísto nočního osvětlení. Nyní mám ve výhledu desítky budov blyštících se v paprscích vycházejícího slunce.

Odhazuju pokrývku a vyskočím z postele. Zamířím rovnou do koupelny, abych nastartovala svoji ranní rutinu.

O pětačtyřicet minut později mi portýr oblečený do smokingu a s cylindrem na hlavě otevře dveře. „Dobré ráno, slečno,“ říká s vážným výrazem. Jak může být v takovém krásném slunečném ránu tak zasmušilý?

„Děkuju vám, pane.“ Nedokážu potlačit svůj optimistický úsměv. A s uspokojením sleduju, že i koutky jeho úst se mírně zachvěly. Tak, a mám tě!

Zamířím před hotel ke vchodu se zelenými koberci. Nějaká žena velkého světa před mýma očima nastoupí do nablýskané černé limuzíny a bleskově zmizí. Taxíky kmitají sem a tam a troubí přitom jako na poplach. I v tuto časnou ranní hodinu působí energie městské dopravy jako organizovaný chaos.

Mojí prioritou je okamžitá dávka kofeinu a podle aplikace v mobilním telefonu je nejbližší kavárna Starbucks vzdálená jen necelých dvě stě metrů. Líbí se mi velkoměstské vymoženosti, díky nimž se vzdálenosti měří v metrech namísto kilometrů. Nebudu ani potřebovat auto, abych se tam dostala.

Sleduju malou modrou tečku pohybující se na obrazovce svého telefonu, abych se ujistila, že mířím tím správným směrem. Když procházím kolem zrcadly obložené výkladní skříně, zachytím v ní svůj odraz. Moje kombinace růžové pouzdrové sukně a bílé blůzy sice není ušitá na míru jako oblečení té ženy, která včera večer doprovázela Barclayho Hammonda, ale nemá do toho daleko. Naštěstí mě Maggie donutila koupit si pár základních kousků oblečení, které mi mají pomoct při hledání práce, ale zůstala jsem neoblomná v tom, že bych se měla navléknout do černé. Možná je to tady v New Yorku standardem, ale u nás doma je to barva, kterou lidé nosí na pohřby.

Kousek přede mnou se objevuje symbol zelené bohyně kofeinu a já mimoděk přidávám na tempu. Vejdu dovnitř a postavím se do fronty. Přede mnou stojí asi deset lidí. Baristé za pultem se však činí, takže fronta postupuje poměrně rychle. Většina zákazníků opouští obchod, uvnitř tedy zůstává spousta volných stolků. Vzhledem k tomu, že prozatím nemám práci, do které bych musela pospíchat, najdu si volné místo u okna a napíšu textovku Maggie.

Až budeš vzhůru, zavolej mi.

Jsem vzhůru.

Musím ti říct o včerejší noci.

Seznámila ses s někým?

Možná.

Panebože! Jdu volat.

„Ahoj,“ ohlásím se hned po prvním zazvonění.

„Kdo to je?“ Maggie vyběhne ven, v pozadí slyším bublání kávovaru.

„Taky ti přeju dobré ráno. Mimochodem, kde jsi byla včera večer?“ ptám se, protože jsem jí několikrát volala i psala, aniž by se mi ozvala.

„Měla jsem rande.“ Povzdechne si. „Mám pocit, že mi za celý večer nepoložil jednu jedinou otázku. Vzdávám to – je nemožný najít slušnýho chlapa v našem věku. Všichni jsou tak strašně sebestřední, soustředění jen na vlastní kariéru. Donekonečna mlel o svých obchodních partnerech a o tom, jak si chce pořídit sportovní auto.“

„Řekni mi, že ses s ním nevyspala.“

„Ani nápad. Proběhl jen orál. Seznámili jsme se na Tinderu.“

„Maggie!“ rozhořčeně šeptám do telefonu. „Co tě to napadlo?“

„Že z toho neustálýho žvanění má úžasně vytrénovanej jazyk.“

„Ty jsi vážně neuvěřitelná.“ Co se týče sexu a randění, jsme naprosté protiklady. Ona je emancipovaná a svobodomyslná, kdežto já jsem se zasekla někde mezi druhákem a třeťákem na střední škole.

„Doufám, že už brzy pochopíš, o čem mluvím. Vyprávěj mi o včerejší noci.“

Snažím se zrekapitulovat celý včerejší večer, který se odehrával v restauraci s Barclaym Hammondem. Jak na mě nepřestával zírat, potom mi zaplatil večeři i pití a nakonec odešel s jinou ženou. Vynechám jeho spojitost s Hammond Press a taky to, jak jsem si o něm po večeři minimálně hodinu vyhledávala informace na internetu.

Společenské stránky zmiňovaly, že se před pár měsíci rozešel s dlouholetou přítelkyní, a nyní byl jedním z nejžádanějších svobodných mládenců v New Yorku. Páni, včera večer vypadal skutečně k světu.

„Zatraceně. Co bys dělala, kdyby vážně přišel až k tvýmu stolu a ta ženská se tam neobjevila?“

„To fakt nevím. Byl na mě trochu moc starý.“

„Kolik mu bylo?“

„Možná pětatřicet, nebo ještě o něco víc?“ Odmlčím se.

„Páni.“ Teď zní stejně šokovaně jako před chvílí já. „Přesně takovýho chlapa potřebuješ! Napoprvý je to to nejlepší, co by sis mohla přát. Někoho, kdo má dostatek zkušeností, jak se milovat se ženou. Pokud jsi byla nesvá jen z toho, jak na tebe zíral, jen si zkus představit, co by s tebou mohl provádět v ložnici!“

„Tys odjakživa byla na starší pány,“ dobírám si ji, ale mám pravdu. Už na vysoké škole se zaměřovala na sexy zralé muže, když jsme tajně chodily do barů.

„Pamatuješ na to rande, co jsem měla se stříbrným lišákem?“ Její hlas zní zastřeně, když si vzpomene na své sexuální dobrodružství.

„Jak bych jen mohla zapomenout?“ Nedokážu skrýt podrážděný tón v hlase, když slyším, jak se tím chlubí. Moc ráda bych byla nad věcí, ale občas se nedokážu ubránit nepřejícnosti, když se opakovaně vytahuje svým skóre. Ještě nikdy jsem nezažila ani jediný orgasmus s mužem, a její četné milence jí proto vážně trochu závidím.

„Věř mi, Tesso. Starší muži jsou lepší. Mají mnohem víc zkušeností a moc dobře vědí, jak na to.“

Při vzpomínce na to, jak mě Barclay provrtával očima, mi přeběhne mráz po zádech. Jeho pohled naznačoval, že o mně ví věci, kterých si já sama vůbec nejsem vědoma.

Představuju si jeho plné rty na svých a naše propletené jazyky, zatímco se mě jeho dlouhé prsty dotýkají na určitých místech takovým způsobem, po jakém už dávno toužím.

„Tesso, vrať se zpátky na zem!“ Maggie skoro zakřičí.

„Hm? Cože?“

„V tý diskusi o orgasmu ses mi nějak ztratila.“

„Promiň. Ještě jsem se pořádně neprobrala.“

„No jasně.“ Maggie se řehtá. „Takže, co máš na dnešek v plánu?“

„Chci zajít do všech velkých nakladatelství.“

„Máš domluvený schůzky, nebo tak něco?“

„Kéž by.“ Povzdechnu si a zhroutím se na židli. „Mám obálky adresované personálním oddělením všech nakladatelů a mám v plánu nechat je přímo u nich na recepci. Zdá se, že nedokážu nikoho přimět, aby mi odpověděl na e-mail, takže mi nezbývá než doufat, že osobní kontakt mě posune někam dál.“

„Tesso, ty na to máš. Dokážeš to.“ Není nad to mít nejlepší kamarádku, která ve vás věří víc než vy sami.

„A mimochodem, ohledně New Yorku a růžové jsi měla pravdu. Vypadám přesně tak, jako bych přijela z jihu.“ Rozhlížím se po kavárně a hodnotím zákazníky. „Vypadá to tady jako černé moře s několika vlnami šedi.“

„To už jsme přece probíraly. Máš ráda černou?“

„Nesnáším ji.“

„Tak vidíš. Zůstaň věrná růžové, která ti mimochodem moc sluší. Ukaž těm ošuntělým šedivým zmrdům, co znamená plavat proti proudu.“ Maggie byla odjakživa anarchistka. Ale já? Vždycky jsem byla ráda, že můžu jít s davem.

„Díky za povzbuzující rozhovor. Teď se však musím vydat na cestu. Ranní ptáče, však to znáš. Navíc mám jen týden na to, abych našla pořádného červa.“

„V podobě péra nějakýho hodně sexy chlapa, doufám!“

„Přestaň!“ začnu se chichotat tak nahlas, až se po mně několik lidí překvapeně otočí. Skoro to vypadá, že smích je v New Yorku stejně nepatřičný jako nošení růžové.

5.

BARCLAY

Než zvednu mobil, zhluboka se nadechnu. Radši bych podstoupil depilaci chlupů na hrudi, než uskutečnil tenhle rozhovor, což samo o sobě považuju za novodobé mučení. Nesnáším tyhle metrosexuální trendy. Depilovaný muž vypadá jako jedna z těch bezsrstých koček. Vypelichaně a děsivě. Zatraceně, chlap přece musí vypadat jako chlap.

Brblám si pod vousy a hledám přitom číslo, které potřebuju. Vytočím ho a přemýšlím, jak vůbec začít tuhle konverzaci. Ze všeho nejradši bych se rovnou propadl do země.

„Barcu,“ křičí Lucas do telefonu. V pozadí znějí zvony, takže musí být na burze. „Je všechno v pořádku? Je teprve devět ráno, a navíc pracovní den. Za denního světla spolu většinou nemluvíme.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zakázané noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.