Deepak Chopra
Debbie Ford
Marianne Williamson

STÍNOVÝ EFEKT
Objasnění skryté síly vašeho pravého já

Překlad: Jana Pešková

Český název: Objasnění skryté síly vašeho pravého já

Název anglického originálu: The Shadow Effect: Illuminating the Hidden Power of Your True Self

Autoři: Deepak Chopra, Debbie Ford, Marianne Williamson

Překlad: Jana Pešková

První vydání: Harper One, An Imprint of HarperCollinsPublishers, 2010

Grafika obálky: Madgrafik

Odpovědný redaktor: Ivana Čejková

Jazyková korektura: Dana Wotřelová

© 2010 by Deepak Chopra and Rita Chopra Family Trust, Debbie Ford, and Marianne Williamson

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána na základě licence HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Všechna práva vyhrazena.

Jacket design: LeVan Fisher Design

ISBN: 978-83-276-5382-6 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-5383-3(MOBI)

ISBN: 978-83-276-5384-0 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

Předmluva

Rozpor mezi tím, kým jsme a kým chceme být, je středobodem veškerého lidského úsilí. Kolem duality se ve skutečnosti točí veškeré naše zkušenosti. Život a smrt, dobro a zlo, naděje a rezignace koexistují v každém člověku a projevují svou moc v každé oblasti našeho života. Pokud víme, co je to odvaha, museli jsme poznat strach, pokud rozeznáme upřímnost, je to proto, že jsme poznali zákeřnost. A přesto mnozí z nás naši dualistickou podstatu popírají nebo přehlížejí.

Pokud žijeme v domnění, že jsme jen takoví nebo makoví v rámci omezeného spektra lidských možností, pak bychom se měli ptát, proč právě teď nejsme tak úplně spokojeni se svým životem. Jak je možné, že když máme přístup k tolikeré moudrosti, že v sobě nenajdeme sílu a odvahu jednat dle našich nejlepších úmyslů a zvolit si vždy to nejoptimálnější řešení? A co je nejdůležitější, proč je stále naše chování v protikladu k našim hodnotám a všemu, co obhajujeme? Ukážeme vám, že důvodem je všechno to, na co jsme si v našem životě dostatečně neposvítili – naše temné já, naše stínová osobnost, kde se skrývá naše odložená síla, naše štěstí a schopnost uskutečňovat sny.

Byli jsme vedeni k tomu, abychom se báli odvrácené strany života a odvrácené strany nás samotných. Když nás napadají černé myšlenky nebo se chováme z našeho pohledu nepřijatelně, zalezeme jako krtek do díry a doufáme, modlíme se, aby to tam, až znovu vykoukneme, už nebylo. Proč to děláme? Protože se bojíme, že i když se budeme snažit sebevíc, této naší součásti neunikneme. Přestože obvykle stín potlačujeme nebo si jej nevšímáme, ukazuje se, že útěk před ním jeho moc jen posiluje. Popírání vede pouze k nárůstu bolesti, utrpení, lítosti a rezignace. Pokud se nám nepodaří přijmout zodpovědnost a vydobýt si moudrost, která se skrývá pod povrchem naší vědomé mysli, převezme stín velení, a místo abychom jej dokázali zkrotit, dopadne to tak, že stín bude kontrolovat nás, právě s pomocí stínového efektu.

Naše temné stránky pak za nás budou rozhodovat, vezmou nám právo si vědomě vybrat, co budeme jíst, kolik utratíme peněz, jaké závislosti se chceme oddávat. Stín nás přiměje jednat nepředstavitelnými způsoby a plýtvat naší životní silou na zlozvyky a opakující se vzorce chování. Stín nám brání, abychom se plně projevili, abychom říkali pravdu a žili autenticky. Pouze když přijmeme naši dualitu, osvobodíme se od způsobů chování, které mají potenciál nás srážet k zemi. Pokud neuznáme, čím doopravdy jsme, je vcelku jisté, že nás nepříjemně zaskočí efekt stínu.

Stínový efekt je všude. Důkazy o jeho existenci vidíme na každém kroku. Můžeme si o něm přečíst na internetu, uvidíme jej ve večerních zprávách, všimneme si jej u našich přátel, rodinných příslušníků i neznámých lidí na ulici. A co je možná nejpodstatnější, najdeme jej ve svých myšlenkách, v našem chování, pocítíme jej při jednání s druhými lidmi. Obáváme se, že když si posvítíme na naši temnotu, budeme se sami za sebe stydět, nebo se dokonce projevíme tím nejhorším způsobem. Bojíme se toho, co bychom mohli najít, kdybychom se podívali dovnitř do sebe, tak raději strčíme hlavy do písku a odmítáme čelit našim stinným stránkám.

Ale tato kniha odhaluje novou pravdu – sdílenou ze třech různých život transformujících perspektiv –, že se vlastně stane pravý opak toho, čeho se bojíme, že zažijeme. Místo hanby budeme mít pochopení pro druhého, místo rozpaků získáme odvahu, místo omezení zažijeme svobodu. Stín je Pandořina skříňka plná tajemství, která hrozí, že zničí vše, co milujeme a na čem nám záleží –, pokud zůstane zavřená. Ale když skříňku otevřeme, zjistíme, že to, co je uvnitř, má moc radikálně a pozitivně změnit naše životy. Pak vyjdeme z iluze, že nás naše temnota přemůže, a místo toho uvidíme svět v novém světle. Soucit, který jsme objevili sami pro sebe, podnítí naši odvahu a sebedůvěru, a my můžeme otevřít srdce i k těm kolem nás. Síla, kterou ze sebe vydolujeme, nám pomůže vypořádat se se strachem, který nás držel zpátky, a bude nás povzbuzovat, abychom odvážně vykročili směrem k našemu nejvyššímu potenciálu. Když přijmeme stín, přestane nás děsit a umožní nám, abychom byli celiství, opravdoví, vzali si zpět svou sílu, dali volný průchod svému nadšení a uskutečnili své sny.

Tato kniha se zrodila z touhy posvítit si na mnohé život proměňující dary stínu. Na následujících stránkách každý z nás přistoupí k tomuto tématu ze svého osobitého úhlu učitele. Naším záměrem je přinést srozumitelný výklad z mnoha různých hledisek, jak se stín rodí, jak se projevuje v našich životech, a co je nejdůležitější, jak můžeme objevit dary naší pravé podstaty. Můžeme vám slíbit, že po přečtení této knihy už nikdy nebudete pohlížet na svůj stín tak jako předtím.

V první části Deepak Chopra nabízí názorný přehled naší dualistické povahy a předkládá recept, jak se vrátit ke své celistvosti. Jako průkopník celostní medicíny proměnil Chopra svým učením miliony životů. Jeho holistický přístup k rozpolcené povaze našeho stínu je zároveň uzemňující i probouzející.

V druhé části využívám své dlouholeté praxe, kdy jsem učila a provázela druhé při práci se stínem, abych vám nabídla jednoduše přístupné, ale hluboké zkoumání toho, jak se rodí stín, jaká je role stínu v našem každodenním životě, jak se můžeme znovu propojit se silou a nádherou naší pravé podstaty.

Ve třetí části se Marianne Williamson dotkne našeho srdce i mysli svým provokativním zkoumáním spojení duše a stínu. Světově uznávaná duchovní učitelka Marianne vás vezme za ruku a vede vás hrbolatým terénem bitvy mezi strachem a láskou.

Každý z nás přichází s mnohaletými zkušenostmi a s upřímnou nadějí, že je možné stín jednou provždy prosvítit. Protože pokud se síle stínu nepostavíme a nevezmeme si k srdci jeho moudrost, je schopen dál ničit naše životy i náš svět. Pokud se nám nezdaří přiznat si naši zranitelnost a rozpoznat naše špatné návyky, budeme nevyhnutelně sabotovat sami sebe, pokud se před námi objeví nějaká osobní nebo profesionální příležitost. Pak stín vyhrává. Když se nepřiměřeně rozzlobíme na své děti, stín vítězí. Když zrazujeme naše milované, stín vítězí. Když odmítáme přijmout naši pravou podstatu, stín vítězí. Když nevneseme světlo do našich temných lidských impulsů, stín vyhrává. Dokud se nepřijmeme takoví, jací doopravdy jsme, stínový efekt bude mít moc nám bránit ve štěstí. Pokud stínu nevěnujeme pozornost, zabrání nám, abychom byli celiství, zabrání nám zrealizovat sebelépe promyšlené plány a odsoudí nás k polovičatému životu.

Psali jsme tuto knihu s nadějí, že vytáhneme stín na světlo. Právě teď je nejlepší čas na to vytvořit nové pojmy, osvětlit stín a konečně porozumět tomu, co bylo tak obtížně viditelné a těžko vysvětlitelné.

Práce se stínem, jak je popsaná v této knize, není pouhý psychologický proces nebo intelektuální hra. Je to recept na řešení problémů. Je to život proměňující cesta, která jde dál než jakékoliv psychologické teorie, protože pokládá temné stránky nejen za lidské, ale i za duchovní téma, které my všichni musíme vyřešit, pokud chceme prožít plnohodnotný život. Konečně pak pochopíme, že nejsme ani lepší ani horší než kdokoliv jiný, bez ohledu na naši barvu pleti, zázemí, sexuální orientaci, genetickou výbavu nebo minulost. Není na světě nikdo, kdo by neměl stín, a když stín vezmeme vážně a pochopíme, může být zdrojem nové reality, která změní to, jak vnímáme sami sebe, jak vychováváme děti, jak se chováme ke svým partnerům, jak reagujeme ve společnosti druhých a jak jednáme s příslušníky jiných národů.

Věřím tomu, že stín je jeden z největších pokladů, jaké v sobě máme. Carl Gustav Jung jej nazývá sparing partnerem. Je to protivník uvnitř nás, který odhaluje naše vady a zdokonaluje naše dovednosti. Je to učitel, trenér a průvodce, který nás podporuje, abychom objevili naši skutečnou velikost. Stín není problém, který má být vyřešen, ani nepřítel, kterého musíme porazit, ale je úrodným polem, které je třeba zušlechtit. Když zaboříme ruce do jeho kypré půdy, objevíme životaschopné zárodky lidské bytosti, jakou si přejeme být.

Upřímně doufáme, že se vydáte touto cestou, protože víme, co na vás čeká uvnitř.

Debbie Ford

ČÁST PRVNÍ

STÍN

Deepak Chopra

Když lidé slyší o stínu, temné stránce lidské duše, téměř nikdo jeho existenci nepopírá. Každý z nás se v životě setkal se zlostí a strachem. Večerní zprávy nás dennodenně bez přestání zaplavují tím nejhorším, co v lidské povaze je. Buďme k sobě upřímní, i naší myslí se temné popudy potulují podle libosti a cena, kterou platíme za to, abychom byli dobří lidé – o což se všichni snažíme –, je taková, že musíme toho špatného člověka, který by mohl všechno zničit, v sobě držet pod pokličkou.

Zdá se nám, že je třeba proti stinným stránkám nějak zakročit, možná terapií nebo pilulkou, cestou do zpovědnice či půlnočním zpytováním duše. Jakmile si člověk uvědomí, že má stín, chce se jej rychle zbavit. V životě je spousta věcí, na které strategie „to zvládneme, pojďme to napravit“ zabírá. Na náš stín to ale bohužel neplatí. Je naprostá záhada, že za celá tisíciletí, kdy si lidé své temné stránky uvědomují, se jim nepodařilo se s nimi nějak vypořádat. Než se začneme ptát, co se stínem, bylo by dobré tuto záhadu vyřešit. Proto jsem rozdělil první oddíl do tří částí, v nichž se spolehnu na svůj instinkt lékaře stanovit diagnózu, nabídnout léčbu a upřímně říct pacientům jejich prognózu do budoucna:

Mlha iluze

Jak z toho ven

Nová realita, nová síla

První část (diagnóza) popisuje, jak stín vznikl. Na rozdíl od jiných nevěřím, že je stín lidský výtvor, kosmická síla nebo všeobecně platná kletba. Druhá část (léčba) pojednává o tom, jak oslabit skrytý vliv stínu na náš každodenní život. Třetí část (prognóza) předestírá budoucnost, v níž je stín odstraněn, nejen pro pár jednotlivců, ale pro celé lidstvo. Stín, který nás pronásleduje, jsme vytvořili společně. A navzdory našemu strachu a neochotě tomuto faktu čelit, se ukazuje, že právě on je klíčem k proměně. Pokud bychom ty i já nebyli součástí problému, nebyla by pak ani žádná naděje, že bychom mohli být i součástí řešení.

MLHA ILUZE

Pokud nevidíš svůj stín, musíš ho jít hledat. Stín se zahanbeně ukrývá v temných zákoutích, tajných pasážích a na zaprášených půdách tvé mysli. Mít stín neznamená, že jsi špatný, ale že jsi celistvý. (Copak tě lidé neodkázali do patřičných mezí se slovy: „Nehraj si na psychologa“, nebo nějak podobně, když ses jim snažil objasnit, jací doopravdy jsou? Říše nevědomí se zdá nebezpečná jako temné hlubiny oceánu plné nevídaných nestvůr.) Všichni žijeme s vraky ztroskotaných ideálů, které nám kdysi připadaly jako dobrá rozhodnutí. Všechna tato nezpracovaná minulost se skládá do obrazu našeho stínu.

Pokud se domníváte, že temné aspekty, jako je strach, zlost, úzkost a násilí, jsou výsledkem posedlosti ďáblem, pak by bylo řešením z postižené osoby tohoto ďábla vymýtit. Ďábla můžeme vymýtit pomocí rituálů, očistou těla, hladověním či vysilující askezí. Tohle není žádná exkurze do středověku. Uchylují se k tomu miliony dnešních lidí. U každého novinového stánku vidíte obálky časopisů, v nichž vám naslibují zbrusu nové já skrze nějakou očistu, ať už je to dieta, která vás zbaví touhy po nezdravém jídle, nebo návody, jak najít ideálního partnera a jak se vyhnout všem, co by vám zkazili život. „Zbav se zlozvyků, staň se dokonalým“ – to je aktualizovaná verze vymítání ďábla.

Podobné vysvětlení nabízí názor, že zlo přišlo na svět odněkud z vesmíru. Pokud si takto vykládáte stín, pak se pro vás přirozeným východiskem stává náboženství. Skrze náboženství se připojíte k vesmírnému dobru v jeho bitvě proti vesmírnému zlu. Pro miliony lidí je tato válka skutečná. Prožívají ji v každém aspektu svého života – od sexuálního pokušení k potratům, k nárůstu bezbožného ateismu a úbytku vlastenectví. Ďábel je tvůrcem každého lidského utrpení a všech špatností. Jen Bůh (nebo bozi) dokáže porazit Satana a vykoupit nás z hříchů. Těžko říct, jestli náboženství stín ničí, anebo jej spíš posiluje, protože vzbuzuje silné pocity viny, hříšnosti a zahanbení a strach z pekelných muk onoho světa.

Vzhledem k tomu, že se pyšníme tím, že pověrčivost už našim životům nevládne, nejsou tato tradiční vysvětlení stinných stránek naší jedinou volbou. Lidé se mohou otočit zády k vesmírnému zlu a převzít osobní zodpovědnost. Temná stránka je nově brána jako nemoc, druh duševní poruchy. Z tohoto pohledu se před námi otvírá široké pole léčebných metod. Drogově závislé a alkoholiky posíláme do nápravných programů, úzkosti a deprese léčíme u psychiatra, zuřivce, kteří se na dálnici přestanou ovládat a rozbíjejí auta, pošleme na kurzy sebekontroly.

Jak je tedy možné, že navzdory všem těmto vysvětlením, která mají svá východiska, zůstává stín neporažen?

Chceme-li překonat tyto zdánlivě neutěšené vyhlídky a se stínem se nějak vypořádat, musíme nejprve vzít na vědomí jeho moc. Lidská povaha má i svou sebezničující stránku. Když švýcarský psycholog Karl Jung postuloval archetyp stínu, řekl o něm, že vytváří mlhu iluzí, jež zahaluje naše já. Lapeni v těchto mlžných závojích, vyhýbáme se naší vlastní temnotě, a díky tomu nad námi stín získává stále větší moc. Není žádné tajemství, že jungiánský přístup k archetypům se brzy stává příliš intelektuální a komplikovaný. Ale v nezlomné síle stínu nic složitého není. Pustil jsem si televizi, když jsem si při psaní tohoto odstavce udělal přestávku, a byl tam právě rozhovor se známým multimilionářem Warrenem Buffettem o konjunkturách a krizích hospodářského cyklu.

„Myslíte si, že přijde další bublina, která povede k ekonomickému kolapsu?“ zeptal se moderátor.

„Stoprocentně,“ odpověděl Buffett.

Tazatel smutně potřásl hlavou. „Proč se nepoučíme z minulé krize? Podívejte, kam až nás dostala naše chamtivost.“

Buffett se tajemně pousmál. „Chamtivost může být na chvíli zábavná. Lidé se jí nedokážou ubránit. Jakkoliv daleko lidstvo došlo, emocionálně jsme nijak nedospěli. Zůstáváme stále stejní.“

Zde máme ve zkratce stín a problémy, které přináší. Pod závojem iluzí nevnímáme naše nejhorší pohnutky jako sebedestruktivní. Jsou neodolatelné, dokonce i zábavné. Odtud plyne obrovská popularita dramat o odplatě, ať už to jsou Shakespearovy divadelní hry nebo spaghetti westerny na stříbrném plátně. Co může být lepšího než popustit uzdu vší naší skryté zuřivosti, zničit nepřítele a vítězoslavně odkráčet středem? Síla stínu se projevuje v tom, že nás přesvědčí, že temnota je vlastně světlem.

Dávní mudrci z celého světa věnovali většinu svých myšlenek a energie právě těmto základním dilematům. Stvoření má svou temnou stránku, destrukce je jeho nedílnou součástí. Život je přerván smrtí. Rozklad vysává životní sílu, zlo je přitažlivé. Není divu, že se nám nakonec vlastně líbí žít v mlze iluzí.

Když pohlédnete realitě do očí, stinná stránka je neúnosně zdrcující. Přesto existuje síla, která dokáže tuto temnotu úspěšně a trvale přemoci. Ale trosky našich nepodařených řešení nám brání, abychom ji vnímali. Odděluje nás od ní závoj iluzí. Těžko byste uvěřili, když přepínáte televizní programy plné katastrof a nočních můr, že v sobě lidské bytosti odjakživa mají schopnost osvobodit se od temnoty, najít klid a povznášející radost.

Tajemství spočívá ve slově „vědomí“. Většině z vás, když tohle uslyší, přeběhne přes tvář výraz zklamání. Tohle už jste slyšeli milionkrát. O vzestupu vědomí se mluví už od dob nástupu feminismu, stejně jako o dalších možnostech osvobozování. Dosažení vyššího vědomí slibuje bezpočet duchovních hnutí. Možná jste dokonce v pokušení odhodit vědomí na hromadu zklamaných nadějí, protože navzdory mnoha upřímným pokusům pozvednout vědomí lidstva, stín dál trápí svět válkami, zločinem a násilím a zamořuje naše životy bolestí a strachem.

Dospíváme na rozcestí. Buď práce s vědomím patří k ostatním chybným řešením, nebo jsme to nezkoušeli tím správným způsobem. Rád bych vám doporučil tu druhou možnost. Ano, vyšší vědomí je správná odpověď – jediné trvalé řešení temné stránky lidské přirozenosti. Nechybujeme v tom, že vědomí poskytuje řešení, ale v realizaci tohoto řešení. Existuje bezpočet cest k uzdravení duše, stejně jako je bezpočet metod léčení rakoviny. Ale nikdo nemá čas a energii je vyzkoušet všechny. Proto je důležité najít si cestu, která vás neomylně dovede k cíli. K tomu potřebujeme prozkoumat stín mnohem důkladněji. Pokud je váš postoj k temnotě povrchní, nikdy se jí nezbavíte, protože stín není jednoduše jen nepřítel jako nemoc, démon nebo vesmírné zlo. Je to aspekt reality, natolik zásadní pro vše stvořené, že se mu můžeme s úspěchem postavit jen tehdy, pokud mu dokonale porozumíme.

Pravda jediné skutečnosti

Prvním krokem k přemožení stínu je opuštění všech představ o tom, že jej přemůžeme. Temné stránka lidské přirozenosti prospívá a těží z války, boje a konfliktu. Jakmile začneme mluvit o vítězství, už jsme prohráli. Byli jsme vtaženi do duality dobra a zla. Jakmile se to stane, dualita se nedá nijak ukončit. Dobro nemá moc jednou provždy porazit svého protivníka. Chápu, že je těžké to přijmout. Každý má ve své minulosti něco, za co se stydí, a ve své přítomnosti něco, s čím zápasí. Všude kolem nás se odehrává nepředstavitelné násilí. Války a zločiny ničí celé společnosti. Lidé se zoufale modlí k vyšší moci, která dokáže nastolit světlo tam, kde převládá temnota.

Realisticky uvažující lidé se už dávno vzdali naděje, že se dočkají toho, že by naše lepší stránka převážila nad tou špatnou. Život Sigmunda Freuda, jednoho z největších realistických myslitelů, který se do hloubky zabýval naší psýché, se chýlil ke konci, právě když Evropu zachvátilo zrůdné násilí nacismu. Usoudil, že civilizace může existovat jen díky velkým obětem. Musíme potlačit naše divoké atavistické instinkty, abychom je měli neustále pod kontrolou, ale navzdory našemu největšímu úsilí nad nimi nikdy zcela nezvítězíme. Stejně ve světě vypuknou války a jednotlivci budou dál páchat násilí. Tato analýza je zdrojem děsivé rezignace. Mé „dobré já“ nemá naději na mírumilovný, láskyplný, spořádaný život, dokud neuvrhnu své „špatné já“ do temné zamřížované kobky.

Realisté připouštějí, že potlačování je samo o sobě špatné. Když se pokusíte zadusit v sobě zlost, strach, nejistotu, žárlivost a sexualitu, stín získává více energie sám pro své vlastní potřeby. A tyto potřeby bývají ničivé. Pokud se vás zmocní stín, zavládne chaos.

Minulý týden mi volala žena, která zoufale sháněla nějaké bezpečné místo, kde by se ukryla před svým manželem, agresivním notorickým alkoholikem. S tímto problémem se potýkali už celé roky. Po obdobích střízlivosti, vždy nastala recidiva, kdy se vydával na dlouhé flámy, které mu narušovaly práci i rodinu a končily tím, že vyčerpaný a zahanbený všeho litoval. Nedávno zmizel na celý týden a tentokrát zůstala jeho žena k jeho kajícným omluvám hluchá. Měla toho už dost a chtěla pryč. Manžel na to zareagoval agresivitou. Udeřil ji, což se dle jejích slov nikdy předtím nestalo. Teď se ještě navíc ke svému zoufalství začala bát o své bezpečí.

Z krátkodobého hlediska můžeme udělat pouze to, že doporučíme nějaké vhodné chráněné útočiště a ženské podpůrné skupiny. Když jsem zavěsil, stále ještě plný ozvěn jejích rozechvělých citů, zamyslel jsem se nad dlouhodobým řešením.

Závislí a jejich recidivy se stali v rámci psychologického prostředí standardním jevem. Ale co vlastně ve skutečnosti představují? Myslím, že jsou extrémním případem obvyklého jevu – rozpolceného já. Pro závislé je však oddělení dobrého a špatného já těžko řešitelné. Obvykle se s našimi temnými stránkami vypořádáme pomocí celkem jednoduché taktiky. Je snadné popřít naše špatné činy, zapomenout na různé hříšné nutkání, omluvit se za výbuch zlosti, kát se za své poklesky. Ale závislí tyto jednoduché recepty použít nemohou. Temné pohnutky se dožadují jejich pozornosti, aniž je dokážou potlačit nebo kontrolovat. I prosté radosti jsou jim upírány. Jejich vnitřní démoni narušují jejich potěšení a kazí jej. Tváří se jako štěstí, a přitom závislým neustále připomínají jejich slabosti a špatnosti.

Řekněme, že tento popis je správný jen zhruba, vynechal jsem některé důležité přísady. U závislostí hraje velkou roli zvyk. Stejně tak fyzikální změny v mozku – drogově závislí mají díky cizorodým chemikáliím poškozené receptory v mozku, které časem poškodí normální reakce potěšení a bolesti.

Tyto fyzické aspekty závislosti se však zbytečně zveličují. Pokud by byla závislost primárně fyzická záležitost, pak bychom tu neměli miliony lidí, kteří užívají drogy a alkohol jen příležitostně. Přesto to dělají, a to s relativně malými dlouhodobými následky a minimálním rizikem závislosti. Aniž bychom otvírali vášnivé debaty o závislosti a jejích příčinách, můžeme trochu poodstoupit a uvidíme, že zde nejde o izolovaný problém, ale jen o jeden z projevů stínu.

Proto musíme při léčení závislosti navázat kontakt se stínem a odzbrojit ho. Vzhledem k tomu, že právě to bychom si přáli udělat všichni, dovolte mi, abych se pozdržel u opilého manžela, který se vrací domů z týdenního flámu.

Bude zde jako zástupce všech dalších projevů stínu, jako je agresivita, rasistické předsudky, sexuální obtěžování a mnohé další. Na první pohled by se zdálo, že je nic nespojuje. Sexuálně obtěžující šéf neprojevuje stejný nedostatek sebekontroly jako pouliční rváč nenávistně napadající homosexuály. To, co je spojuje, je stín. Pokaždé když se nějaký aspekt našeho já odštěpí a je onálepkován jako špatný, ilegální, ostudný, vzbuzující pocit viny, nevhodný, stín nabývá moc. Není podstatné, jestli se temná stránka lidské duše projevuje brutálním násilím nebo ve společensky tolerované formě. Podstatné je to, že se část našeho já odštěpila.

Jakmile se tento „špatný“ fragment odštípne, ztratí spojení s jádrem naší osobnosti, s tou částí, kterou považujeme za „dobrou“, vzhledem ke zdánlivé nepřítomnosti násilí, zloby a strachu. Toto je naše dospělé já, ego, které se přizpůsobilo světu a druhým lidem. I opilý manžel má pochopitelně své „dobré“ já. Může ho mít dokonce mnohem milejší a přijatelnější, než bývá obvyklé. Čím více potlačujeme své temné stránky, tím snáze si můžeme vytvořit osobnost, která bude navenek vyzařovat laskavost a dobrotu. (Odtud pramení opakovaná svědectví sousedů, kteří před televizním štábem nechápavě kroutí hlavou nad pachatelem, co rozstřílel půl školy nebo provedl něco podobně odporného – vždyť to byl takový milý a slušný člověk!)

Od té nešťastné ženy jsem věděl, že její manžel už byl několikrát v léčebně. Někdy mu to na nějaký čas pomohlo. Ale i během střízlivých období se cítil zoufalý. Neustále byl ve střehu, kdy mu zase ta opice skočí na záda. Tolik se bál další recidivy, ze všech sil proti tomu bojoval, ale stávalo se to naprosto nevyhnutelně. Dokonce i během dočasného vítězství nad ním visel jeho stín, stačilo mu si jen chvíli počkat.

Když jednou v noci jejího manžela přepadlo delirium tremens a celý se třásl a potil, jeho žena už to neunesla a rozběhla se za doktorem. Prosila jej, aby jí dal něco na utišení jeho bolestí. Ale náhodou narazila na zkušeného praktika, který jí odmítl vyhovět. „Nechte jej dopadnout až na dno, to je jeho jediná naděje,“ řekl jí. „Tím, že mu budete mírnit bolest, mu nijak nepomůžete.“

Můžeme to považovat za dost drsnou radu. Ale jev „dopadu na dno“ je v adiktologii dobře známý. Může představovat ohromné riziko, protože když vyvoláme démona stínu, může dojít k extrémní sebedestrukci. Všichni jsme křehcí a utrpení, jaké může nevědomí vyvolat, nemá hranice. Závislí – a kdokoliv jiný v zajetí stínu – jsou lapeni v závoji klamu. V tomto zatemnění není nic než žádostivost a strach, že nedostaneme svou dávku drogy. Riskantní metoda pádu na dno může zafungovat tehdy, když napomůže toto zatemnění vyjasnit. Najednou nás začnou napadat rozumné myšlenky: „Mám na víc než jen fetovat. Přece nechci o všechno přijít. Strach můžu přemoci. Je načase s tím skončit.“ V takovéto chvíli rozjasnění přichází ozdravná síla z jasu samotného. Člověk si proklestí cestu skrze vábení destrukce a uvidí, jak je nesmyslné se takhle ničit. V jasu se naše já znovu spojí a uvidí sebe sama bez klapek na očích.

Máš jen jedno já. To opravdové, které je nad dobrem i zlem.

Stín ztrácí svou moc, když vědomí přestává být rozštěpené. Pokud už nejsi rozštěpený, pohlédneš-li na sebe z kterékoliv strany, uvidíš jen své já – žádná tajná oddělení, ani kobky, ani mučírny, žádné mechem porostlé kameny, pod nimiž by se mohlo něco skrývat. Vědomí vidí samo sebe. To je jeho prazákladní funkce. Ale jak zjistíme, z této jednoduché schopnosti se může zrodit nové já a nakonec i celý nový svět.

Kolektivní stín

Jungovo pojmenování stínu ani jeho teorie archetypů nebyly zdaleka jeho nevětším počinem. Tím nejdůležitějším objevem bylo to, že všechny lidské bytosti sdílejí svá já. „Kdo jsem já?“ je závislé na „Kdo jsme my?“. Lidé jsou jediné živoucí bytosti, které si dovedou svá já vytvořit. Ve skutečnosti si toto já musíme stvořit, protože nám dává osobitý úhel pohledu, jedinečné vnímání světa. Bez tohoto já by byla naše mysl zaplavena a bombardována chaotickými smyslovými vjemy, které by nám nedávaly smysl. Děti nemají dostatečně vyvinuté já a stráví první tři roky jeho budováním, utvářením své osobnosti, zálib, povahy a zájmů. Každá matka může dosvědčit, že je její dítě nepopsaným listem jen velmi krátce, pokud vůbec. Nepřicházíme na svět jako pasivní příjemci smyslových dat, ale jako jejich dychtiví tvůrci. Jakmile se staneme jedinečnou osobností se svými sny, strachy, názory a přáními, najednou svět začne dávat smysl. Já, mně, moje existuje z jediného důvodu – aby nám ve světě poskytlo osobní opěrný bod.

Všichni máme své já a vynakládáme spoustu úsilí, abychom uhájili jeho právo na existenci. Ale náš výtvor je křehký. Všichni jsme zažili nějakou osobní krizi, jako třeba náhlou smrt někoho blízkého nebo vlastní vážnou nemoc. Pokud nějaká krize napadne náš pocit spokojenosti, napadne zároveň i naše já.

Pokud přijdete o dům, o všechny peníze nebo o partnera, vysílá tato vnější událost směrem k vašemu já záchvěvy strachu a pochybností. Kdykoliv máte pocit, že se váš svět rozpadá, rozpadá se ve skutečnosti vaše osobnost a vaše důvěra, že rozumíte světu kolem sebe. Pokaždé, když vaše tělo nebo mysl zažije velké trauma, chvíli trvá, než se vaše křehká ego-osobnost znovu zotaví. (Máme štěstí, že platí staré pořekadlo: „Duše se při pádu nezlomí, jen se zas odrazí zpátky.“)

Vzhledem k tomu, že nevíme, jak jsme své já, na němž tak zoufale lpíme, stvořili, může nás naše já překvapit a naplnit údivem. Freud nás všechny uvedl v úžas, když oznámil, že naše osobnost má skrytý rozměr, v němž se nalézají různé sklony a touhy, o nichž téměř nic nevíme. Poté, co se Jung stal Freudovým nejvýznamnějším žákem, uvědomil si, že se jeho učitel dopustil chyby. Nevědomí není jen o mně, ale o nás všech. Lidské nevědomé impulsy a sklony pramení z celé historie lidstva. Každý z nás je podle Junga napojen na „kolektivní nevědomí“, jak to sám nazval. Představa, že ty a já si tvoříme oddělená, nezávislá já, je iluzorní.

Jsme napojeni na obrovské jezero všech lidských snů, instinktů a mýtů. Toto sdílené nevědomí je i místem, kde sídlí stín.

Někteří lidé jsou družní, jiní samotáři, nikdo se však nedokáže odpojit od kolektivního vědomí. „My“ je stálou připomínkou toho, že žádný člověk není ostrovem. Jung odloupl společenskou slupku a odhalil skrytou dimenzi „my“. Tato sféra kolektivního nevědomí není jen odborný termín pro zasvěcence, ale toto nevědomí, které my všichni sdílíme, je nezbytné pro naše přežití. Vybavte si všechny příležitosti, kdy se spoléháte na toto kolektivní nevědomí. Zde je pár z nich:

Když potřebujete podporu rodiny a nejbližších přátel.

Když vstoupíte do politické strany.

Když se stanete dobrovolníkem dobročinné organizace nebo děláte něco pro společnost.

Když se rozhodnete bojovat za svou vlast nebo ji nějak jinak hájit.

Když se ztotožňujete se svým národem.

Když přemýšlíte v intencích „my versus oni“.

Když se vás osobně dotkne vzdálené neštěstí.

Když se vás zmocní kolektivní strach.

Jsou to jen liché představy, když se domníváme, že se dokážete nějak vyvázat z „my“, i když se o to všichni pokoušíme. My, například, chceme být Američané, ale ne ti oškliví Američané. Sympatizujeme s ostatními etnickými skupinami, ale zároveň se cítíme jiní než oni, obvykle lepší. V krizi chceme mít u sebe svou rodinu co nejblíže, při jiných příležitostech trváme na tom, že jsme nezávislé individuality, jejich život probíhá i mimo rodinu. Koalice mezi „já“ a „my“ je nesnadná.

Jung k této nesnadnosti ještě přispěl. Lidé se obvykle snaží z kolektivního stínu nějak vymanit. (Společnost se vždycky bude posouvat i směry, které se nám nelíbí.) Ale je to ve skutečnosti mnohem obtížnější než se vymanit z role v rodině. Rodina je totiž jen prvním celkem nebo stupněm kolektivního vědomí, takovým, který ještě dokážeme celkem snadno vnímat. Během Díkuvzdání můžete všem oznámit, že už jste dospělý a že si nezasloužíte, aby se k vám chovali jako k rozmazlenému dítěti nebo rebelujícímu teenagerovi. Můžete mít pocit, že vás nikdo neslyší. Vaše rodina možná vložila příliš energie na to, aby vás udržela ve staré škatulce. Společnost je však v tomto ohledu ještě mnohem tvrdší a méně chápavá.

Má v nás všech své neviditelná háčky. Během války se můžete stát pacifistou, to je vaše osobní volba, ale to neznamená, že se tím automaticky vymaníte z kolektivního stínu, kde se rodí válka – z hněvu, předsudků, nesnášenlivosti, starých křivd, chamtivosti a z temného podhoubí nacionalismu. Možná bychom pro to mohli použít i poněkud zdiskreditovaný termín „rasová paměť“, i když je pro spoustu lidí nepřijatelný. Zdaleka ne už tak nepřijatelné jsou obraty jako „tohle může říct jen chlap“ či „blondýna za volantem“. Gender se tak stává místem vášnivých bojů a slepé loajality. A kolektivní nevědomí už vás má zaháčkované. Na povrchu se může občan X divoce vymezovat proti občanu Y, ale na nevědomé úrovni jsou spojeni jako dva konce přetahovaného lana.

Volba připojení či odpojení se stává ústředním tématem kolektivního stínu. Díky ní vyvstávají v každodenním životě mnohé otázky:

Jaké mám závazky vůči společnosti?

Co je moje vlastenecká povinnost?

Do jaké míry se mám společnosti přizpůsobit a kdy mám klást odpor?

Jak jsem propojen s ostatními lidmi?

Co jsem dlužen těm méně šťastným?

Jak můžu změnit svět?

Pokládáte-li si tyto otázky, vaše vědomí vám nemůže dát úplnou odpověď – dokonce ani tu nejpravdivější ne. Pod povrchem kolektivního nevědomí víří energie, předsudky, nesplněné touhy, strachy a vzpomínky, které jsou vaší součástí, protože „my“ je vaše identita stejně jako „já“.

Kde je důkaz?

Po dlouhou dobu zůstával koncept kolektivního nevědomí jen zajímavou teorií bez důkazu. Nikdo nerozporoval, že má lidská povaha své stinné stránky, ale zůstávalo nejasné, zdali je Jungův výklad nějak užitečný, anebo to je jen brilantní intelektuální konstrukt. Teprve nedávno byly shromážděny zlomkovité a kusé důkazy, které však tuto záhadu ještě umocňují. Víme například celá desetiletí, že když je člověk osamělý a izolovaný, což bývá častý problém starších vdov a vdovců, je riziko nemoci a smrti mnohem vyšší, než když má pevné společenské vazby. Šťastné manželství posiluje zdraví. Zprvu bylo těžké tento poznatek přijmout, protože lékařská věda neviděla žádné spojení mezi myslí a tělem. Jak může srdce nebo rakovinotvorná buňka v těle vědět, jak se člověk cítí?

Teprve objev tak zvaných signálních molekul nám ukázal, že mozek převádí každou emoci do chemického ekvivalentu. Jak signální molekuly cirkulují v krvi, proudí k miliardám buněk, a tak se štěstí či smutek, přenáší do srdce, jater, střev a ledvin.

Najednou má celostní medicína reálný základ, vždyť co může být reálnějšího než chemické sloučeniny? Ale Jung tvrdí, že štěstí či smutek mohou sdílet celé skupiny lidí. Jak propuklo hromadné násilí v Iráku nebo ve Rwandě? Hledejme vysvětlení v dlouho trvajících kmenových svárech či náboženských roztržkách. Jsou tyto nevraživosti předků uskladněny v kolektivním nevědomí, nebo je generace rodičů předávají svým dětem a udržují je tak stále živé? Není moc vhodné se nad tím pohoršovat a mumlat si něco o necivilizovaném a barbarském chování, neboť největší krveprolití se odehrálo během dvou světových válek. Do spárů smrti pochodovaly miliony civilizovaných vojáků, kteří psali básně, hráli na klavír, uměli řecky i latinsky. Zpětně pak Evropa toto krveprolití odsoudila jako šílenství, ale válčila zde a zemřela spousta výjimečně inteligentních lidí, a když pacifisté protestovali, zavřeli je do vězení nebo je potrestali tím, že je poslali na frontu jako zdravotníky – což je smutnou ironií, že válka zabila i mnoho lidí, kteří ji nenáviděli ze všech nejvíc a chtěli jí zabránit.

Cílem nevědomí je udržet nás v nevědomosti.

Někdy na nás i přesto poznání odněkud vykoukne. Ve slavném sociálním experimentu ve Stanfordu psychologové okopírovali podmínky ve vězení ve snaze pochopit to, jak se dozorci chovají k vězňům. Studenti byli rozděleni do dvou skupin, vězňů a dozorců, a bylo jim řečeno, ať hrají svou roli tak, jak sami chtějí. Psychologové, kteří experiment vedli, věděli, že se na chování obou skupin projeví značné změny, ale netušili, že jej budou muset po pár dnech předčasně ukončit. Studenti v roli dozorců začali týrat vězně až tak, že se uchylovali k ponižování a sexuálně zabarvenému ubližování. Z tohoto šokujícího nezdaru vznikla teorie „dobrých jablek ve špatných sudech“.

Psychologové dle starého způsobu myšlení soudili, že zkažené jablko může svést skupinu ke špatnému chování. Je všeobecně známo, že vůdce gangu dokáže přimět své pasivní následovníky ke spáchání zločinu, šikana na škole může zajít příliš daleko, neboť tvrdé jádro zkažených jablek vytváří tlak na ostatní vrstevníky. Ale vězeňský experiment ve Stanfordu vypráví opačný příběh. Všichni účastníci byli slušní studenti z prestižních univerzit. Jejich špatné chování nepramenilo z toho, že by sami byli těmi zkaženými jablky, ale z toho, že byli ve špatných podmínkách, které dovolily temným silám, aby se projevily.

Psychologové vlastně pozorovali inkubátor pro stín a tyto podmínky pro rozvíjení skupinového násilí podrobně zdokumentovali.

Stín se projeví nejlépe v anonymitě, když přestaneme být jednotlivci a staneme se pouhými tvářemi v davu. Tato ztráta individuality se zvětšuje v případě, že naše špatné činy nepřinášejí žádné následky. Nepřítomnost zákona a pořádku tento efekt umocňuje, podobně jako když dostaneme povolení překračovat hranice běžné morálky. Pokud nás ke špatnému chování aktivně vybízí nějaká autorita a zaručuje nám, že nebudeme potrestáni, stín se vynoří ještě snadněji. Nemusíme ani do sudů špatnosti přidávat chudobu, negramotnost a kmenové vazby, i když tyto věci by pochopitelně podmínky zhoršily ještě víc. Stejně poslouží jakékoliv dělení na „my a oni“.

Když mluvím o tom, že se může vynořit stín, mám na mysli, že se může objevit jakékoliv masová patologie. Stanfordský vězeňský experiment se stal opět aktuální, když posloužil jako vysvětlení násilností, které proběhly ve věznici Abu Ghraib během války v Iráku. Když si uvědomíme, že ghetta jsou také příklady „špatných sudů“, v nichž jsou „dobrá jablka“, tak se zbavíme názoru, že bychom sociálně slabé měli považovat za horší nebo morálně podřadnější. Ničení ekosystému je forma násilí vůči Zemi, a přesto se ho dopouštějí i slušní lidé, kteří dělají velmi špatné věci, protože jim to bylo povoleno a nemusí čelit žádnému trestu (pokud pomineme, že jsme vystaveni dlouhodobému zhoršování životního prostředí, což je možné ignorovat, popírat nebo řešení odkládat na později). Když se lidé vzpamatují ze svého špatného chování, jsou jako omámení a zmatení. Násilí, kterého se dopouštěli, jim připadá jako sen, dokonce i když se aktivně podíleli na hrůzách, jako je válečné zabíjení nebo genocida. Stín nás tedy dokáže polapit dvěma způsoby – tím že nás udržuje nevědomé a pak vybuchne s neuvěřitelnou silou, kdykoliv se mu zachce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stínový efekt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.