EVA BRABCOVÁ

ŽENA, S.R.O.

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Eva Brabcová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 38. a 28. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Suite Six Studios

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-55-7 (epub)

ISBN 978-80-88272-56-4 (mobi)

Kapitola 1

„Tak na zdraví, Agáto, a ještě aspoň třikrát tolik,“ pozvedla nedočkavě sklenici k přípitku Vendula. Bože, jak jen nesnáším tyhle podnikové oslavy všeho, co se za oslavení hodné obecně považuje. A když je to navíc oslava stoupnutí mojí historické ceny, pak už vůbec ne! Ta Vendula mě musí fakt nesnášet. Ještě třikrát tolik! Třikrát třicet sedm, no nazdar. To je sto jedenáct. Jestli se něčeho nechci dožít, pak věku, kdy se vidličkou namísto do pusy trefím do oka a budu si libovat, že zatímco za mého dětství hadrové pleny studily, v těch dnešních, papírových, mám prdýlku jako v pokojíčku. I když jestli ono by mi to nebylo ve věku dřevěného uhlí nakonec už jedno…Poslední dobou mívám stejně pocit, že i těch skoro čtyřicet je dost. Abych taky neměla! Kouknu napravo – šťastně vdaná Radana s alabastrovou pletí milovaných žen a permanentně přilepeným úsměvem na tváři rozdává optimismus na všechny světové strany. S výjimkou místa, kde sedím já, padá na úrodnou půdu. Kouknu nalevo – čerstvě rozvedená Helena jen září. Aby taky nezářila, když namísto Karla-pitomce, má nyní Hynka-milence. Byly doby, kdy je měla oba najednou. Tím se vlastně dostávám k příčině mé zakyslosti: já nemám totiž ani jednoho.

„Tak ať se brzy objeví nějakej krásnej, úžasnej a bohatej a ty jsi s ním šťastná až do smrti,“ zahlaholila Radana a volume svých hlasivek otočila na maximum. Mám pocit, že skutečnost, že jsem bez chlapa, mám napsanou na čele. Každej použitelnej chlap se mne tudíž bojí jak čert kříže. Ještě jsem měla naději u slepých, ale ta tímhle Radaniným hlaholivým přáním taky zmizela. Ať se objeví…jo, ať se objeví. Věřila jsem tomu asi tak, jako soudný člověk věří v možnost utopení ryby.

„To by musel bejt fakt hodně krásnej, hodně úžasnej a opravdu hodně bohatej, abych se zřekla svýho pohodlíčka,“ zasmála jsem se a labužnicky se protáhla. Tahle přetvářka mě stála další tři hluboké vrásky. Brala bych i čistě vykoupanýho dědečka, jen kdyby to se mnou myslel vážně. Měla jsem už dost návštěv barů a diskoték, společenských večírků a rychlého sexu s muži, kteří po vykonání opičích prostocviků trvajících tři minuty usnou, jako když je do vody hodí, bez ohledu na to, že se ve spánku škrtí na kravatě, kterou si ani nesundali. Už mě nebavilo poslouchat, jak je jejich ženy nechápou, jak jsem jiná než ony, jak: „..jsi skvělá, miláčk…chrchrchr…“ Když se vzbudili, jejich udivený pohled mi připomínal pohled káraného štěněte vychovávaného k čistotě.

„Tak pa, holčičko, zavolám.“ Tuhle větu se snad všichni učili už na základní škole.

Jo jo, chtěla jsem od života víc, chtěla jsem si užívat, cestovat, chtěla jsem všechno. Že se tím řítím k projití lhůtou vhodnou k upotřebení mi nedocházelo. Nejdřív mi připadali všichni ti upoutaní a vesměs zadaní modelové skvělí. Nechtěli víc, než být v mojí společnosti, pobavit se na večírku, strávit manželce zcizený večer v luxusním prostředí hotýlku, o jehož existenci věděly jen srnky a pár stejně hříšných vyvolených. A mně se to líbilo. Ale všechno má svůj konec. Konec legrace pánové…

„Prosím tě, Radano, přát Agátě chlapa je jako přát Rotchildovi výhru ve Sportce. Ta je tak potřebná…Má postavu jak manekýna. Dost se divím, že vůbec chodí do práce. Normálně ženský jako ona považují každodenní docházku do zaměstnání za sci-fi,“ povzdechla si Jája a vypadalo to, že to snad myslí vážně.

Za okny se zešeřilo, poslední láhev byla vypitá, chlebíčky s výjimkou dvou, ležících namazanou stranou na podlaze, snědené, a ovíněné kolegyně se zrůžovělými tvářemi a jemně uvolněnými mravy pošilhávaly po hodinkách. Doma je vesměs čekali hladoví manželé a koš plný špinavého prádla, které se samovolně a radostně množí.

„Tak vám všem moc děkuju,“ nezmohla jsem se na originálnější poděkování a když mi asistentka Knedla pošeptala, že mi přeje to, co Radana, ale navíc aby to byl pěknej bejk, pocítila jsem nutkavou touhu jí vypíchnout oko. Nebo možná obě. Knedla se trefila do živého. Nedovedla jsem bez erotických představ přečíst už ani kuchařku.

Venku byla už tma, drobně mžilo, opadávající listí mi šustilo pod nohama. Dívala jsem se do osvětlených oken a přála si být tou pověstnou muškou jen zlatou. Chtěla jsem vidět sálající sporáky, muže v domácích vytahaných tričkách, děti u stolu smolící s vyplazeným jazýčkem domácí úkol. Brečela bych. Sedla jsem do auta, naplno pustila topení i muziku a nastartovala.

„Kdepak jsi byla tak dlouho, Agátko?“

Odkopla jsem boty a zrovna marně přemýšlela, jak projít do svého pokoje, aniž bych potkala Bobi. Jsem hnusná, říkala jsem si. Bobi by za mne dýchala, Bobi by mi upletla z pavoučích sítí podušku. Všechno by mi dala. Rozdělila by pro mne poslední sousto, poslední doušek vody. Všechno. Snad i sebe. Bobi je hodná až do růžova. Bobi je hodná tak, že kdyby se za hodnost trestalo, bručela by ve třetí nápravné skupině a kdo ví, zda by nedostala rovnou doživotí. A bez výhledu na milost.

„Slavily jsme s kolegyněmi, včera jsem ti to říkala,“ donutila jsem se k laskavému tónu.

„Říkala?“ podivila se, ledva se objevila mezi dveřmi ve své neodmyslitelné zástěře, „to se pleteš, Agátko, to bych si pamatovala. Musíš mi říkat, kdy se vrátíš. Vždyť víš, že se o tebe bojím. Podívej, co se na ulicích dneska děje! Hrůza! Agátko, hrůza! Co kdyby tě někdo znásilnil? No? Co bys dělala?“

V duchu jsem se zasnila. Co bych dělala…ó jé, co bych dělala…

„Ale Bobi, nejsem dítě,“ pohladila jsem ji po bílé hlavince.

„Nejsi dítě. Jsi, Agátko horší. Trápíš mě.“

„Jiný ženský v mým věku mají manžela, druhýho, třetího, mají děti. Jsem fakt dospělá ženská, Bobi, nemusíš se o mě bát!“

Škytla. „Vždyť víš, že nikoho jiného nemám, Agátko, co bych si na tom světě počala, kdyby se ti něco stalo?“

Měla pravdu. Musela jsem své podrážděnosti přitáhnout uzdu. Bobi byla matkou mojí matky. Jenže moje matka – sakra, matka, to je ale hnusný slovo! Moje mamka s taťkou přišli o život před šesti lety při autonehodě. Zůstaly jsme s Bobi samy. Bydlela v domku s mými rodiči, zatímco já už dávno vylétla z hnízda a platila jsem hříšný peníz za pronajatý pokojík. Těžko přesazovat starý strom a proto jsem se přestěhovala já k ní, do starého domku na periferii města, kde lišky dávají dobrou noc, sousedi si vidí do talíře jako za starých časů a paní Vondráčková sleduje příběh „Bobi a neprovdatelná vnučka“ stejně vděčně, jako brazilskou telenovelu.

Snědla jsem talíř poctivé bramboračky, i když mi bylo jasné, ledva jsem nabrala první lžíci, že neprodleně kilo přiberu. Nemohla jsem odmítnout. Zarmoutila bych ji.

„A jaká byla ta oslava, Agátko?“ posadila se naproti mně a visela mi na rtech stejně, jako slizký hříbek, kterého jsem se snažila do pusy nacpat celého najednou.

Stálo to za prd, milá Bobi. Kdyby mě namísto toho vystřelili na Mars, radostí bych se rozpustila, chtělo se mi říct. Namísto toho jsem se usmála a líčila, jak se pod dobrotami prohýbal stůl, jak se Radaně při vyprávění o svém manželovi blýskaly oči jako kočce v noci u silnice, ozáří-li ji reflektory aut.

„Však se taky dočkáš,“ pohladila mě po ruce a mě bylo, jako bych dostala ránu proudem. Ještě ty začínej, úpěla jsem v duchu. Kdybych mohla, kousla bych ji, milou milovanou Bobi. Měla jsem přesně tu náladu, kdy mě její laskavost dostávala na hranici hysterické oblouku s pramínkem slin v koutku úst. Rychle jsem opláchla talíř, dala jí pusu na spánek vedle stařecké pigmentové skvrny a počítajíc do sta jsem se odebrala do svého podkroví.

„Agáto, máš telefon. Paní Suchomelová,“ zadásnila se na mě Knedla a já hmatem hodným kouzelníka hbitě otočila list z rubriky seznámení na stránku s vývojem cen ropy na světových trzích.

„Polární stanice. U telefonu tučňák Majerová,“ ohlásila jsem se a z druhé strany se ozval nezaměnitelný Klářin řehot. Jeho intenzita nedávala ani v nejmenším tušit, že nestojí vedle v místnosti, nýbrž že se povaluje na lehátku ve slunném Španělsku. Chodily jsme spolu na střední školu, a i od té doby se vídaly skoro každý den do doby, dokud jí nesbalil Viktor, nedovlekl na radnici a neudělal jí Viktorku. Měla jsem ráda Kláru, měla jsem ráda Viktora. Kéž bych totéž mohla upřímně říct i o Viktorce. Klára přiznávala, že se jí výchova malé slečny vymkla, ale byla dost pohodlná na to, aby se snažila o nápravu. Viktorka skákala po hlavě jí i Viktorovi. Skákala po hlavě všem, kdož si to nechali s menším či větším odporem líbit. Pro mě byla Viktorka cosi jako prototyp antikoncepčního dítěte. Když roběti sfoukli druhou svíčku na dortu s vanilkovou náplní, vyslalo vedení firmy Viktora do Španělska a Klára s Viktorkou zanedlouho odjely za ním. Stýskalo se mi po ní.

„Vzduch je čistý? Vypraný v Perwollu?“

„Jen v univerzálním čistícím prostředku,“ musela jsem ji zarmoutit.

„Škoda, očekávala jsem nejčerstvější zpravodajství týkající se tvých srdečních záležitostí.

„Co Viktor?“ změnila jsem téma.

„Asi mi bude brzy nosit buchty do basy. Viktorka netuší, že nervy mám jen jedny.“

„Prosím tě, co bys tam jinak dělala, kdyby dítě zůstalo v koutě, kam ho postavíš? Vždyť by ses nudila. Když nepočítám tu dřinu na slunci, máš tam pohodu.“

„Ty zřejmě fakt nevíš, jak vypadá pohoda. O hrůzné zážitky ochuzená opravdu nejsem. Každou sobotu jsou tu báječný trhy, seženeš tam všechno. Porušila jsem předsevzetí a v sobotu vyrazila. Já husa neponaučitelná! Prožila jsem dvě hodiny hrůzy! Když se mi povedlo po půl hodině zaparkovat, vystoupila jsem z vozu a vydala se do davu. Viktorka se správným zjištěním, že mezi tolika lidmi ji

nezřežu, jak by se na takového šklebana slušelo, se začala chovat opravdu nezřízeně, a to navzdory tomu, že zrovna dostala více méně všechno, co chtěla. Bonbony, čokoládičky, různé pokrývky hlavy i nějaké hračky. Ve chvíli, kdy jsme šly kolem živých štěňat si lehla na zem, začala kopat a hrozně řvát ci ci a ci. Na domluvy reagovala tak, že řvala až chraptěla. To už bylo i na mě moc. Dostala na zadek, lidi nelidi. Nutně jsem se musela odměnit a šťastně jsem zakoupila zdárnou imitaci letních hodinek od Calvina Kleina, které po hodině už nešly. Nejsem já žena nebohá? No řekni!“

„Kdybys nevláčela dítko na trhy, ale na pískoviště, nebyla bys nebohá.“

„Tak to si jenom myslíš. Včera zas, po celém dni her a legrace na pláži, jsem jí chtěla ještě udělat radost a šla s ní na dětské hřiště. Mylně jsem se domnívala, že po dvou hodinách tam strávených, mě odmění klidným odchodem, následným zdlábnutím večeře a tichým přesunem do postele. Měli jsme s Viktorem výročí svatby, takže jsem měla docela přesné představy o tom, jak strávit večer. Místo tichého odchodu sebou práskla na zem, začala mlátit nejen kolem sebe, ale taky do mě, v tu ránu u nás stálo pět lidí domnívajících se, že jí snad trhám nožičky, nebo co.“

„Jo tys jí chtěla udělat radost? Na hřišti? Utahat jsi holčičku chtěla, aby ses mohla oddávat nemravným hrátkám, sama ses práskla,“ slzela jsem.

„Jezinko,“ frkla Klára a pokračovala kulometnou palbou slov: „Vzala jsem tedy telefon, že zavolám do pekla pro pomoc, ale vyrvala mi ho z ruky a vztekle s pokřikem NE! s ním mrskla o zem a rozbila displej. To fakt už po dobrým nešlo. Jenže opět ani pár na zadek nepomohlo a tak jsem ji takhle řvoucí táhla jak saně směrem k autu. Cestou jsem se ještě potřebovala stavit v obchodě, kde Viktorka ztropila další scénu, a to pro velmi velký a velmi odpudivý dětský tank, který jsem odmítla zakoupit. Jestli to bude takhle dál pokračovat, tak mi na dobu návratu rezervuj jedno volné místo v polepšovně a jedno v blázinci.“

„Ty mě zřejmě chceš přesvědčit o tom, že moje stávající situace je vlastně výhra v loterii,“ ztišila jsem hlas, jak nejvíc to šlo.

„To zase ne. Navzdory tomu, že chlapi jsou hodně zvláštní biologický druh, není to s nimi zas tak špatný.“

„Pak mi ovšem zbývá poslední možnost,“ zakryla jsem ze strany ústa dlaní a zašeptala: „Inzerát.“

A protože od slov nemám daleko k činům, jakmile jsem se rozloučila s Klárou a položila telefon, pustila jsem se do realizace. Okusovala jsem propisku s firemním logem a na arch papíru postupně přibývala spojení slov jako „vážný vztah“, „společná budoucnost“, „život ve dvou“, aby po chvíli byla začáraná stejně, jako ta předchozí. Když jsem konečně sesmolila znění inzerátu a sepsala ho na počítači, klikla jsem na seznamku a inzerát odeslala. Tak, pánové, teď se ukažte. A protože jistota je kulomet, vystřihla jsem kupon v inzertním časopise, krasopisně jej vyplnila a zašla s ním na poštu. Ne všichni perspektivní chlapíci mají k dispozici internet! Nechci přece žádného supermana. Těch už bylo dost. Chci normálního pořádnýho mužskýho. Klidně i takovýho kterej si myslí, že internet je recept na koláč.

„Kolikrát ti mám říkat, Agátko, abys nosila paraple?“brala mi Bobi mokrý kabát z ruky,

„Deštník, Bobi, deštník. Žádný paraple.“

„Deštník jako paraple. Já nevím, na co holka myslíš. Že se snad mezi kapkama deště protáhneš?“

„Už jsem jich ztratila šest. Jsem beznadějný případ.“

„Koupím ti k Vánocům novej. Marinka má takovej maličkej, skládací. Úplně jako hračka vypadá. Takovej určitě neztratíš. Dáš si ho do kabelky a když bude pršet, uděláš cvak cvak, paraple se roztáhne a nebudeš promoklá na kost.“

„Ale Bobi, já ztratím malej jako velkej. Já mám na deštníky černou díru.“

„Jak můžeš mít na deštníku díru, když říkáš, že žádnej nemáš?“

„To se tak říká – černá díra. To je takový místo ve vesmíru, kde se ztratí úplně všechno. Ta díra to vcucne.“

„Díra že něco vcucne? Jak by to, prosím tě, dělala?“

„To se neví. Nebo možná ví, ale já to nevím.“

„Agátko, nedělej si ze mě legraci,“ zahrozila prstem.

„Myslím to úplně vážně, Bobi. Čestný slovo.“

Pomněnkovýma očima se na mě podezíravě zadívala: „Žádná díra ještě nikdy nic nevcucla.“

„Tahle jo. Ta vcucne i mnohem větší věci, než je sama.“

Začala se čepýřit: „Náhodou vím o tom, že na světě je bulharskej trojuhelník. Tam se ztrácej lodě. Byl o tom pořad na Praze jedna a ukazovali to tam.“

„Bobi, Praha 1 není. Je první program, druhej program, je…“

„To máš jedno. Já tomu řikám Praha jedna. Prostě to bylo vo tom bulharským trojúhelníčku.“

„Bermudským.“

„Cože?“

„Bermudským trojúhelníku. Ne Bulharským.“

„Cizina jako cizina, to je fuk. Jenže to je v moři, jsou tam třeba nějaký vejři a ty tu loď utopěj.“

„Proboha jaký vejři?“

„Ty nevíš, co je vejr? Jak se voda točí? Všechno stáhne.“

„Jo. Tak ten znám.“

„Vidíš,“ děla spokojeně. Její hlas mě obestíral a hladil, a to navzdory jakýmsi jejím teoriím o tom, kde by se ztracené, vejrem utopené lodě mohly najít.

„Bobi, půjdu si lehnout. Je mi jako bych měla v krku knedlík,“ pomalu jsem se zvedala od stolu s pocitem, že co končetina, to padesát kilo živé váhy.

„Abys tak byla marodná, Agátko! Jen jdi, vykoupej se v teplý vodě a vem si flanelový pyžamo. Ať se pěkně zahřeješ. A na nohy si vem teplý fusekle. Uvařím ti bylinkovej čaj.“ Pohladila mě, sklonila se a dala mi pusu do vlasů. „Fuj, Agátko, ty smrdíš jako mokrej pes!“

„Překvápko! Copak děláš v sobotu?“ z telefonu na mě bez pozdravu zaútočil Klářin hlas.

„V sobotu?“ tvářila jsem se, jako bych si nemohla vzpomenout, jestli jdu do opery s Janem, na vernisáž s Leopoldem nebo na večeři s Romanem, zatímco jsem přesně věděla, že na sobotu jsem plánovala uklidit půdu.

„Nehraj to na mě,“ smála se, „v pátek s Viktorkou přiletíme. Zdržíme se do úterka. Na tebe mám vyhrazenou sobotu. Co budeme dělat?“

„Uklízet půdu.“

„Cože?“

„Nic, toho si nevšímej.“

„Hm. Jo a Bobi vysvětli, že slušný holky chodí domů za světla a večer si někam vyrazíme. Naši budou hlídat. Tak vymysli nějakej program, aby se škebanka nenudila.“

„To bude těžký,“ odhadovala jsem a v mysli mi vytanula věta: Vidět Viktorku a zemřít.

„Nezapomeň, že letíš do ledových krajů. Přes plavky si vem kožich,“ doporučila jsem jí.

Moc jsem se na Kláru těšila. Zavěsila jsem telefon a to poslední, co se mi chtělo ve středu v půl páté dělat, byla práce. Klikla jsem na ikonu internetu. Klikla jsem na seznamku. Přihlásila jsem se. Soustruh hlásil, že mám tři zprávy. První zpráva byl Pavel.

„Taky vám přijde docela blbý, když se lidi seznamují touhle formou? Ale je to moderní, doba si to žádá, a my přece moderní být chceme. A tak moderní jsme. V souladu s trendem doby vám zasílám digitální foto, které jsem za tímto účelem zhotovil před půl hodinou, aby bylo zaručeně aktuální. Prosím vás o totéž. Navzdory pokroku použiji staré známé rčení: nerad bych kupoval zajíce v pytli. S pozdravem Pavel Hovorka. Připojená fotka vypovídala cosi o tom, že Pavel Hovorka má hlavu velikosti na níž by nešlo už natáhnout ani kulicha. Navíc na té hlavě má tři chlupy. Další mu koukají z nosu. Brrr.

Zády jsem dopadla na opěradle židle a zalapala po dechu. Údiv prozatím přepral touhu se smát. V této pozici jsem otevřela druhou odpověď: Jsem bankovní úředník. Je mi čtyřicet let, jsem dvakrát ne vlastní vinou rozvedený. Všechny mé závazky jsou již zletilé. Materiálně jsem slušně zajištěn, mám byt v osobním vlastnictví, zahraniční automobil, chatu u přehrady. Za zmínku jistě stojí moje pracovní pozice na úrovni středního managementu bankovního domu se stabilním zázemím. Pro perspektivní vztah očekávám ženu bez závazků, s vyřešenou minulostí, samostatnou a soběstačnou, psychicky odolnou, tělesně hezkou až krásnou. Pokud máte prsa menší než č. 3 a větší než č. 5, prosím, nepište. Jinak odpověď očekávám do týdne. Zdeněk Hamala

Víc jsem se opřít nemohla. Leda se překulit a nožičkama kopat do výšky. Hamalo, jdi se vycpat. Fotku jsi sice narozdíl od Hovorky neposlal, ale i tak jsi mne postrašil dost. Nechci ani špičkou nohy překročit práh tvého bytu v osobním vlastnictví, zahraniční popelnici, kterou brázdíš silnice, ať ti co nejdřív někdo objede korunou a chatu u přehrady ať ti vezme voda. Fuj, to jsem ošklivá, pokárala jsem se, ale když jsem si Hamalovu odpověď přečetla ještě jednou, přidala jsem přání, ať mu v bytě bouchne propan butanová bomba. Alespoň ta mrňavá…

Horší už to být nemůže, málem jsem se hystericky chechtala a klikla na třetí odpověď.

„Dobrý den, vážená slečno či paní. Jmenuji se diplomovaný technik Alexandr Maštálko, je mi čtyřicet dva let. Pracuji v technickém oddělení a moje práce mne baví.Dosud jsem svobodný. Stále čekám na osudovou ženu a doufám, že už dlouho nebudu muset čekat, že jí budete právě třeba vy.

A následovala báseň: Milá slečno Agáto, já fakt nemám naváto. Já jsem člověk veselý, u stolu i v posteli.

S úctou váš Saša

Tak tohle fakt nepřežiju, v duchu jsem hýkala, dusila se, a to vše, pokud možno decentně, protože Knedla se tvářila, že pracuje, zatímco jí narůstalo ucho do obludných rozměrů. Zazvonil telefon.

„Agáto, to je pro tebe,“ zaševelila. Pět, čtyři, tři, dva…

„Prosím?“

„To jsem ještě já…“ jen jsem zaslechla Klářin hlas, moje odhodlání udržet dekorum vzalo za své a vybouchla jsem.

„Co je? To tě tak pobavilo, že mě zase slyšíš? Já ti jen chtěla říct, že odvoz z letiště máme zajištěný, aby sis s tím náhodou nedělala starosti. Znám tě jako svý boty.“

Zlatá Klára.

„Slyším tě fakt ráda. Právě jsem se setkala s prvními reakcemi na akci o níž jsem tě informovala.“

„Myslíš akce ženich?“

„Jo.“

Knedli naštěstí začala na telefonu drnčet lambáda, která oznamovala, že její Jarek čeká dole na recepci. V místnosti jsem osaměla.

„Hele, já ti něco přečtu, dobře poslouchej,“ klikla jsem postupně na všechny tři odpovědi a Klára po první z nich začala ječet, až mi ucho zaléhalo.

„Není to spíš důvod k pláči?“ povzdechla jsem.

„Hele, na toho Maštálka se musíš podívat,“ řehnila se dál.

„Tak špatně na tom snad ještě nejsem. O chlapy nouzi nemám. Já mám nouzi o takové, kteří by se mnou hodlali zestárnout a krmit v důchodu sýkorky v parku.“

„Neodmlouvej, Maštálka shlídni. To mi nemůžeš udělat…“

„Kláro, to nemyslíš vážně!“

„Já jsem člověk veselý, u stolu…“ Klára na druhé straně kvílela, jak hýkal. „V tý posteli bych to tedy chtěla vidět,“ lkala, „není nad veselýho vzrušenýho chlapa! Agáto, slib mi to! Slib mi, že se na Maštálka podíváš!“

„Mám pocit, že kromě Maštálka, kterej měl naváto, když mi odepisoval, máš i ty.“

„Prosím, no tak, nedej se přemlouvat!“

„A co s ním jako budu dělat?“

„Já nevím, to je fuk. Ale uznej, že diplomovanýho technika Alexandra Maštálka s poetickým střevem nepotkáš každej den.“

„Naštěstí.“

„Agáto…“

„Tak jo. Napíšu mu. Ale jinak nic neslibuju.“

„Napiš mu hned. Dneska máš středu, třeba to do soboty stihneš.“

„Jsi blázen?“

„S Maštálkem nutno se zkontaktovat do soboty. Ber to jako rozkaz.“

„Kláro, víš kolik nám je?“

„No právě,“ na to ta jezinka.

Když jsem zavěsila, položila jsem ruce na klávesnici. Chvíli jsem koukala jako tvrdé y a pak jsem zvolila možnost „odpovědět“.

Napsala jsem básníkovi telefonní číslo mobilu a bez dlouhých průtahů mail odeslala. V duchu jsem doufala, že odjel na měsíc na služební cestu a potká tam svou osudovou ženu.

„Uvařila jsem koprovku, Agátko, kolik si dáš knedlíků?“

Bože, Bobi, ty moje duše zlatá! Jestli mě takhle budeš vykrmovat, nebude mě chtít ani Jetti.

„Tři, děkuju.“

„Tři? Budeš jako lunt, holka. Co do hubený ženský? To nemají chlapi rádi. Vy si pořád myslíte, jak se jim ty kostitřasky líbí, ale vůbec tomu nerozumíte. Chlapi se mají rádi čeho chytit a ne, aby je dloubaly žebra.“

„Bobi, tak to bývalo dřív.“

„Je to tak i dneska. Podívej, jak ty mladý holky blázněj. Maj z toho pak tu bublímiji.“

„Bulimii.“

„No, a ještě něco. Jak se to jenom,“ Bobi nakrčila svoje vrásčité čelo. „Takový blbý méno to má, je to něco vod psa.“

„Od psa?“

„No, vod toho v televizi.“

„V televizi je nějakej pes?“

„Ten, co chytá ty vrahouny a chmatáky.“

Pokrčila jsem rameny.

„Rex! Komisař Rex to je,“ rozjasnil se jí obličej, „mají rexii.“

„Anorexii.“

„Tu taky.“

Ach, Bobi.

„Tady máš aspoň čtyři knedlíky a neodmlouvej,“ postavila přede mne Bobi talíř naplněný po okraj omáčkou. Co knedlík, to tenisová pálka.

„Tak na to si musím ulevit,“ rozepla jsem knoflík u džín a vydala se na toaletu.

„Budeš to mít studený,“ volala za mnou. V okamžiku, když má člověk gatě u kotníků, rozhodně neběží ke zvonícímu mobilu.

„Agátko, ten debil ti zvoní,“ volala na mě Bobi.

„Vem to. Zeleným tlačítkem.“

„Cože?“

„Zeleným tlačítkem. Zmáčkni zelený tlačítko!“

Když jsem vylezla z místnůstky, držela Bobi aparát před sebou jako vysílačku a křičela zplna hrdla: „Kdo to je?“

„K uchu, dej si to k uchu!“ zakvílela jsem.

„Hned to bude,“ zmateně mluvila, nevěda pořádně kam. Telefon mi podávala s výrazem, jako by držela leklou rybu.

„Kdo to teda je?“ zašeptala jsem.

Oči jí zářily nad skutečností, že se jí povedlo informaci získat.

Samou radostí zaburácela: „Pan Stájenko. Inženýr, Agátko.“

Nemohla jsem si dělat naději, že by volající Bobi neslyšel.

„Dobrý den,“ vzala jsem si od ní telefon.

„Tak blázny, milá slečno, si dělejte z někoho jinýho. Já jsem slušnej člověk. A mám smysl pro humor, ale tohle je fakt ubohej vtip. Sbohem.“ Volající zavěsil. Vydechla jsem.

„Copak, Agátko, něco se stalo?“

„Ten pán se nejmenoval Stájenko, Bobi.“

„Že ne? To není možný. Dyť je to vod koní, to si člověk hned pamatuje.“

„Jmenoval se Maštálko.“

Poznání se jí zalesklo v očích a přikryla si ústa rukou.

„A on se teď zlobí, že jo?“

„Tak trochu,“ sedla jsem si k talíři s omáčku.

„Ty mu to jistě vysvětlíš, Agátko, že jsem baba popletená. Já to schválně neudělala,“ zamračila se a podívala se na mě: „A vůbec - nemá se tak pitomě menovat.“

„Ahoj, ukaž se,“ chytila mě za bradu Klára a já čekala, kdy mi jak koni začne prohlížet zuby. Vypadala nádherně. Melír na jejích medových vlasech byl dokonalý a barvou opálení připomínala exotickou míšenku.

„Hezká. Jako vždycky,“ konstatovala a nemůžu říct, že od ní by mě to nepotěšilo.

Za kalhotami jí vykukovala Viktorka. O podobnosti s Klárou se mluvit nedalo. To nebyla podoba, to byl klon.

„Ahoj,“ mrkla jsem na ni a ona na mne vyplázla jazyk.

„Dostaneš na zadek! To se nedělá.“ okřikla ji Klára, ale Viktorce to bylo fuk.

„Nebolí, nebolí,“ zanotovala.

„Dám si zvlášť záležet, aby bolelo,“ zahrozila. Viktorka vykasala džínovou sukničku a na mámu vystrčila prdelku v pruhovaných punčocháčích.

„Tady to vidíš,“ pokrčila rameny. Viktorka se počala všemožně snažit upoutat pozornost. Klára se tvářila, že ke spratkovi nepatří a mně začalo cukat oko. Kolemjdoucí si mohli nad holčičkou bušící pěstičkou do své matky hlavy ukroutit. V závěru svého vystoupení sebou plácla do louže a zběsile rukama plácala do bláta kolem.

„Zabít hned, nebo ještě počkat?“ nehnutě stála Klára a dívala se na dítě.

„Nastydne. Bude to bez práce.“

Viktorka vyskočila a kousla Kláru do nohy.

„Je očkovaná proti vzteklině?“ couvla jsem.

Nešťastně se na mě podívala.

„Musíme s ní do tepla. A Bobi děti miluje,“ vycucla jsem úsměv z palce u nohy. Musím upřímně přiznat, že jsem nevěděla, zda mám víc litovat Viktorku nebo Kláru.

„Všeho do času,“ zapochybovala Klára. Nasedly jsme do mého auta, které nebylo upraveno na převoz hastrmanů a já cestou přemýšlela, kam ho dám vyčistit.

„Mám v tašce třikrát komplet oblečky. Vyčerpala první možnost.“

Zastavila jsem u domu a Viktorka vrostla do sedačky.

„Nepudu,“ stočila pusinku barvy borůvek do podkovy.

„Já se tě ptát nebudu, já tě prostě z toho auta vytáhnu. Tohle se dělá? Před tetou?“

„Jo,“ štěklo dítě.

Bobi otevřela dveře a pomalu došla až k auta, kde Klára zápasila s dcerkou a interiér vozu začínal připomínat arénu bahenních zápasů.

„To je andílek krásnej,“ zaculila se na Viktorku, která právě trefila Kláru nožičkou do sanice. Holčička jako mávnutím kouzelného proutku roztála ve šťastném úsměvu a bez reptání jí podala zablácenou packu. „Jak se menuješ?“ obrátila čokoládové oči k Bobi.

„Já jsem babička. Ty jsi ale, zlatíčko, celá mokrá. Copak jsi dělala? Musíš do tepla. Hezky tě umyjeme a usušíme. A pak ti uvařím čajíček, ano?“

„Menuju Vitorka Sumelová,“ zakomolila své jméno.

„Viktorka je moc hezký jméno,“ řekla úplně vážně Bobi a setřela cípem zástěry bláto holčičce z nosánku.

„Chápeš to?“ divila se Klára.

„Asi jo,“ musela jsem přiznat. Klára byla bezva ženská, bezva kamarádka. Bohužel k výchově dítěte a výchově vůbec, měla vlohy jako klokan k hraní na piano. V Klářině péči by zvlčelo i hejno pavích oček.

Bobi zabavila Viktorku pro sebe a bylo vidět, že to je ku prospěchu oběma.

„Tak co causa Maštálko?“ nezapomněla. Vylíčila jsem jí, jak mi Bobi v roli telefonistky ženicha zapudila. Smála se, až jí tekly slzy.

„Hele nemůžeme Bobi otravovat celej den. A taky se přiznám, že potřebuju dítko trochu utahat, jinak se máma bude muset objednat na další plastickou operaci. To víš, babičky typu Bobi jsou krajně ohrožený druh. Máma vidí vnouče sice jednou za čas, ale pořád ještě jí připadá důležitější, aby jí nepropadla hodina aerobiku ve fitku nebo čas, kdy je surfování po internetu levnější. Navíc nesnáší bordel, bez čehož se Viktorčin pobyt u ní jeví nemožným.“

„Máma se s tím pořád ještě nesmířila?“ Věděla jsem, že když se Klářina matka dozvěděla, že bude babičkou, dostala hysterický záchvat. Nikoliv proto, že by Klára byla na mateřství nezralá, ale proto, že jí samotné tato skutečnost připomněla drsnou realitu ubíhajících let a zahřívala záda žárem kremační pece. Při oslovení „babi“ jí v hlavě zněl smuteční projev a Fibichův Poem a dotek dětské ručky jí tvořil pupínky na těle. Málo platné, Klářina matka by u zkoušek z babičkovství propadla.

„Máš představu kam jít?“ zeptala jsem se.

„To jsi měla za úkol vymyslet ty.“

„Co takhle nějaká zvířata?“

„Myslíš ZOO? Viktorka by vyděsila tygry.“

„Myslela jsem malý výlet ke koním. Na jízdárnu. Známá tam má ustájené dva.“

„To by šlo. Koně zná jen z obrázků.“

Viktorce se od Bobi vůbec nechtělo. Po půlhodině přemlouvání zabrala na koníčky, avšak přemluvit ji musela Bobi.

„A pak přijdeš a hezky mi to všechno řekneš, ano?“

Viktorka pokývala hlavičkou, ale k slzám daleko neměla.

Sedly jsme do auta a za chvíli byly u statku. V ohradě venku stáli koně. Bezpečně jsem mezi nimi poznala kobylky Krýšu a Mimi, mámu s dcerou. Vzala jsem Viktorku na ruku a zastavila jsem se s ní u ohrady.

„Tak tohle je maminka a tohle je její děťátko. Pohladíme je?“

Viktorka si podezíravě prohlížela oba koně.

„Velký,“ řekla. Krýša s Mímou se přiloudaly a nechaly se drbat na čele. Viktorka se po chvíli osmělila a s radostným smíchem hladila koníky po čele. „Kde je tatínek?“ podívala se na mě. Nadechovala jsem se k odpovědi, načež uviděla další kobylu velikosti paneláku blížící se k nám. „Tady je tatínek!“ zvolala radostně a já jí to nevymlouvala. Kobyla nekobyla, dítěti se iluze brát nemají. Jelikož Viktorka má zřejmě jako každé dítě schopnost otáčet hlavičkou kolem dokola, uviděla dřív než já šimlu, která se k nám hrnula, aby o něco dobrého nepřišla. Pojednou se rozzářila, ukázala kamsi za mne, odkud se blížila šimla a radostně zakřičela: „A tady je babicka!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žena, s.r.o..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.