EVA BRABCOVÁ

ZTRACENÉ NEBE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Eva Brabcová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 36. a 26. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © All Kinds of Covers

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-51-9 (epub)

ISBN 978-80-88272-52-6 s(mobi)

Kapitola 1

Na Ruzyni to profukovalo, začalo drobně poprchávat. Barbara stála na stanici autobusu a stejnokroj letušky jí před chladem příliš nechránil. Přivřela oči a vrátila se v myšlenkách o pár hodin zpátky. Na Krétě pálilo sluníčko, vítr tam foukal také, ale na rozdíl od chladného pražského vzduchu byl příjemně teplý. Celá posádka se na Krétě nezdržela dlouho. Jedna várka turistů na ostrov, chvíli pauza, v níž bylo letadlo uklizeno, natankováno a připraveno na zpáteční cestu, druhá várka opálených a spálených turistů zpátky do Prahy. V časných ranních hodinách se jí cestou na letiště porouchalo auto. Její plechový miláček začal na dlouhé rovince kousek před Šárkou stávkovat. Chvíli škytal, poskakoval, až se zastavil úplně a na otočení klíčkem reagoval tak, jako by se startérem neměl nikdy nic společného. Nezbylo jí, než ho odstavit a mávnout na taxíka.

„Jen počkej ty mizero. Až se vrátím, půjdeš do servisu. A to si piš, že se tam s tebou mazlit nebudou!“ Plácla vozítko po boku a přesedla do prostorného vozu taxislužby. K předletovému briefingu se dostavila právě včas. Když zjistila, že letu šéfuje kapitán Limberk, nálada jí o pár stupňů klesla. Porouchaný vůz se už nejevil jako drobná kosmetická vada na kráse dne, ale tento původně ne příliš velký problém rázem narostl do velikosti hromadného neštěstí. Co jsem komu udělala? Za co jsem zase trestaná? Neutuchající Limberkův elán, suverenita a přemíra energie jí až popuzovaly. Měla sice ráda rozhodné a energické lidi, jimiž piloti, se kterými dosud spolupracovala, téměř bez výjimky byli, ale Limberkovo vystupování bylo navíc poznamenáno něčím, co nedokázala přesně definovat a co sama pro sebe nazývala kořením arogance. Jak velmi se lišil od pohodového kapitána Peroutky, s nímž byl každý let pohodovou záležitostí. Kapitán Peroutka byl už trochu v letech, veškerý dámský personál oslovoval zásadně „děvčátka“ a za celou dobu spolupráce s ním nepamatovala, že by měl někdy jinou náladu než dobrou. Už při startu zjistila, že ranní anabáze s vozem zřejmě odstartovala typ dne, který se nazývá „den blbec“. Mezi cestujícími byli mladí manželé s asi tříletým dítětem, jehož neutuchající řev směle konkuroval řevu motoru startujícího letadla. Narozdíl od motoru se dítě neztišilo. Po hodině si při pohledu na řvoucí, vztekající se a kopající dítě s nepatrným povzdechem vzpomněla na Herodese. Byla přesvědčená, že o malém vzteklounovi už zcela určitě ví i velký pes v přepravce v zavazadlové části letadla. Co však bylo horší než nezvladatelné dítě, byl fakt, že jeho rodiče tato skutečnost nechávala naprosto v klidu a na podrážděné reakce spolucestujících reagovali výsměchem. Barbara zachovávala profesionální úsměv, snažila se dítě zabavit, uklidnit, ovšem s nulovým výsledkem. Oba rodiče jí jasně dali najevo, že o pozornost, kterou věnuje jejich dítěti, nestojí a že jim je nepříjemná. Při každé návštěvě pilotní kabiny na ni Limberk pohlédl pronikavým rentgenovým pohledem. Byla to vždy jen chvilka, ale měla pocit, že před ním stojí nahá, nebo v lepším případě v průsvitné noční košili. To určitě nebylo nic, co by její náladu vylepšilo. Cesta zpět z Kréty byla relativně klidná. Po přistání, když všichni pasažéři opustili letadlo, se při vyřizování formalit opět setkala s Limberkovým, pro ni ne příjemným, pohledem. V rychlosti si splnila všechny povinnosti a už se viděla doma, v posteli, nejlépe s pěknou rozečtenou knížkou. Ve skrytu duše doufala, že letů, které bude pilotovat Limberk a na které vybere počítač zároveň i ji, bude v budoucnu co nejméně. Když se nad ním zamyslela, uznala, že fyzicky je to přitažlivý muž. Urostlý, široká ramena a úzké boky, ani deko navíc. Tmavé černé vlasy, hnědé oči, hranatá brada. Uniforma jeho příjemný vzhled jen podtrhovala. Ten chlap měl jiskru. Přesto by Barbara dala přednost všem ostatním pilotům, které znala. Natolik se v jeho přítomnosti necítila dobře. Zvláštní na tom bylo, že ten podivný pocit z něj měla většina letušek. Z úvah jí vytrhl brzdící autobus. Ani si nevšimla, kolik lidí se postupně sešlo na zastávce. Autobus byl plný. Nepřekvapilo jí, když smějící se parta mladých lidí, která cestou přistoupila, po ní vyžadovala občerstvení s tím, že se ale nemají čím připoutat… Jejich veselí jí po náročném dni přišlo vhod. Konečně se ocitla doma. Vystoupala do svého podkrovního bytu nad pátým patrem starého cihlového domu. Odemkla vchodové dveře a první co uviděla, byl její kocour Jonáš. Jonáš nebyl náročný. Vystačil si sám. Když byla doma, byl spokojený, rád se mazlil a spal u ní na klíně. Pokud byla na cestách, vzal to na vědomí, aniž hnul vousem. Dál si bydlel ve svém pelíšku, kočičí toaletu, kterou bez výhrad používal měl stále k dispozici a hodná a spolehlivá paní Čiháková z pátého patra mu nosila mléko a dávala pozor, je-li vše, jak má být. Jestli ještě cestou Barbara snila o rozečtené knize, ve chvíli, kdy byla jednou nohou v posteli jí bylo jasné, že kniha může klidně dál ležet na svém místě a že si jedině tak nechá něco hezkého zdát

Ráno ji vzbudil telefon.

„Tady létající Čestmír, zdravím,“ smál se v telefonu příjemný ženský hlas.

Byla to Simona, její kamarádka, která s letadly měla společné jen to, že ji občas nějaké někam dopravilo. Jinak byla moderátorkou rozhlasové stanice. Poznaly se spolu při jednom rozhovoru. Ten den, hned po prvním stisku ruky a prvních pár větách bylo jasné, že je pojí stejná „krevní“ skupina, že si vždycky budou mít co říct. Toto přátelství trvalo již dva roky.

„Jak bylo na jihu? Mám pocit, že není červen, ale říjen. Je to vůbec možný? Ten, kdo řídí počasí se asi pěkně baví – dnes mám na sobě svetr, ve kterým jsem v lednu lyžovala na ledovci!“

„Nepotkaly nás ani žádné velké turbulence, ani nevynechal motor, zemětřesení se na Krétě taky nekonalo. Dalo by se říct pohoda. Kdyby se ovšem cestou na letiště neporouchalo moje autíčko a nepilotoval Limberk. Bože, jak já toho chlapa nesnáším,“ uvelebila se Barbara v posteli, neboť pokud byla na druhém konci telefonu Simona, rozhovor nikdy netrval méně než půl hodiny.

„Já tě nechápu, takovej pěknej chlap.“

„Řekni manželovi, ať ti ho koupí k Vánocům. Vidím, že by ti to udělalo radost.“

„No, Čendovi možná taky,“ smála se Simona, „domů chodí tak akorát na návštěvu a je vždycky děsně utahanej. Nároky necudné manželky ho občas, řekla bych, unavují.“

„Jak znám Čendu,“ odvětila Barbara, „tak kdyby se ve tvé blízkosti vyskytl Limberk nebo jemu podobný, nedopadlo by to dobře. Hned druhý den by sebe i vás zviditelnil prostřednictvím černé kroniky.“

„Já bych to tak tragicky neviděla. Vzpomínáš si, že mi dal Čenda loni k Vánocům pexeso s nahatejma mužskejma?“

„Teorie se od praxe dost liší, nemyslíš?“

„A co proti Limberkovi pořád máš?“ Simonu očividně černovlasý kapitán zajímal.

Přitom ho viděla jen jednou, na večírku pracovníků letecké společnosti, kde dělala Barbaře garde. Hned si ho zapamatovala. Tím spíš, že občas od kamarádky o „protivném hezounovi“ slýchala.

„Já ti ani nevím. Vždyť jsme o tom spolu mluvily už mnohokrát. Navzdory tomu, že je to pěknej chlap, je v něm něco, co mi vadí. Je příliš velký suverén. Zažila jsem ho jednou při letu do Egypta, chytli jsme pěknou bouřku. Všichni jsme byli zralí si úsměv nalepit na tvář, aby nám strachem šílení cestující neskákali po letadle jak kobylky. Limberk byl klid sám, po přistání se na nás koukal jako na sešlost dementů. Vůbec ho ani na vteřinu neopustil ten jeho výraz, jak je nad věcí, jak je všechno brnkačka.“

„Neblázni, to je přece dobře, ne? Nakonec to je jeho profesní povinnost.“

„Mám pocit, že by se tak tvářil i kdyby už mašina ryla nosem v hlíně… takhle on přistupuje ke všemu. Rozumíš, máš problém, děláš maximum, abys ho vyřešila, a zatímco tě jiní podpoří, nebo tě pohladí po ješitném nervu, že jsi dobrá, že to tak zvládáš…on se tváří jako ředitel zeměkoule. Nemám pocit, že by se na ženské kolem sebe koukal jinak, ani kdyby dokázaly s úsměvem a radostným popěvkem na rtech uřídit Jumbo, jenž se ocitlo v té nejkrizovější situaci, kterou si vůbec lze představit.“ Kdepak Limberk, ten by u mě mohl aspirovat na protivu největšího z největších.

„Ale Bary, vždyť je to taky jenom člověk. Představ si ho, že třeba chodí doma v červenejch trenýrkách s lampasama, což je mimochodem to skoro neodpudivější, co si na mužským umím představit. Horší varianta je už jen úplně nahatej chlap v ponožkách, nejlíp s takovým tím hadím vzorem na kotníkách. To je konec konců dost dobrá antikoncepce.“ Jo, totální, to máš pravdu.

„No jo, asi máš pravdu, potvrdila nahlas, „já teď ale musím přemýšlet o jiných věcech než o Limberkovi v negližé.“

„Jako například?“

„Jako například, co koupit Jindrovi k padesátinám.“

Jindra byl Barbařin přítel, s nímž chodila už tři roky. Byl vysoký, štíhlý, zdobila ho lví hříva pěkných kvalitních vlasů, byť úplně bílých. Před i za jeho příjmením bylo množství titulů. Jindra byl uznávaným odborníkem v medicíně. Svůj život jí zasvětil cele. Zvolil si obor nesnadný – plastická chirurgie není jen o medicíně. Člověk, který fušuje přírodě do díla, musí mít i vyvinuté estetické cítění, srdce i mozek na správném místě. Velice ráda poslouchala jeho vyprávění, jímž však obvykle šetřil, o tom jak a proč se lidé rozhodují vylepšit svůj vzhled. To, že spolu chodili již tak dlouho nebyla náhoda. Barbara měla od dětství svůj sen. Její otec pracoval jako ředitel velkého montážního podniku a víc, než často cestoval po světě. Odmalička doprovázela s matkou otce na letiště a čekávaly na něho, když se vracíval. Prostředí letiště jí učarovalo. Přímo nábožně sledovala velké kovové ptáky, jak se odpoutávají od země a směřují vzhůru do oblak, do nepoznaných dálek. Veškerou svou píli věnovala vysněnému cíli. Učila se anglicky, německy, francouzsky. Po ukončení střední školy ovládala navíc docela slušně italštinu. Příroda byla jejímu snu nápomocná a Barbara měla patřičný vzhled a výšku. A zatímco její spolužačky chodívaly za zábavou, prožívaly své první a další lásky, ona vše podřídila svému snu stát se letuškou.

„Bary, letuška je řehole. To nejsou jen procházky po palubě letounu, exotické dálky. To jsou hodiny a hodiny na nohou, to znamená být milá i když máš pocit, že jsi tak unavená, že během pěti minut umřeš. Je to o překonávání časových pásem, o aklimatizaci, zákonité velké únavě. Přiletět z mrazu do plus čtyřiceti taky není žádná legrace,“ domlouval jí otec.

„Nevšimla jsem si, že bys byl stevardem,“ nespokojeně krčila čelo. Byla pevně rozhodnuta a tato slova neslyšela ráda.

„To máš pravdu, stevardem opravdu nejsem. Sama ale víš, že létám velice často. A daleko. Na takových cestách se rády pobaví i letušky. Většinou lítám s Otou, neříkám ti nic nového. A že on je opravdu veselá kopa netřeba zdůrazňovat. I ty holky se rády zasmějí. Třeba minule při cestě do Jakarty jsme s nimi propovídali hodný čas. Ledacos vím, to mi věř. Vypadá a zní to lákavě. Podíváš se po světě, poznáš spousty zajímavých lidí. Dobře si to ale rozmysli. Každá mince má svůj rub i líc.“

„Ale tati, děláš, jako bys mě neznal. Víš, že to chci dělat, co jsem první letadlo uviděla. Každé povolání má něco. Já vím, umím jazyky, raději bys mě viděl někde v kanceláři, pěkně od do, nohama na zemi. To není pro mě. Z představy kancelářské židle mám kopřivku. Brrr. Spousta spolužaček nevěděla, čím by chtěly být. Já jo. Je to náhoda?“

Otec mávl rukou. Bylo mu jasné, že svou dceru od rozhodnutí nezradí. Když splnila veškeré kvalifikační požadavky a opravdu byla přijata k letecké společnosti, byla na vrcholu blaha. Začínala na vnitrostátních letech a každý z nich byl pro ni stejnou událostí, jako kdyby letěla na druhý konec světa. Přesto ale byla ženou, začínala pociťovat potřebu lásky. Jako na zavolanou se jednou na palubě letadla směřujícího do Říma objevil pohledný Jindřich. Sympatie byly na obou stranách, padli si do oka. On směřoval na lékařský kongres, ona se vracela na Ruzyň. Rozloučili se s tím, že jí po svém návratu zavolá a sejdou se na kávu.

„Ano, byl jsem ženatý,“ odpověděl na Barbařinu otázku, když se za necelý týden sešli. „Dokonce mám syna. Já se ale nedokážu a ani nechci své práce nejen vzdát, ale ani o něco ji ošidit. Je pro mě na první místě. Je to možná sobecké, ale je to tak. Teď jsem byl dlouho bez partnerky. Málokdy muž potká ženu, která od něho nečeká víc než přátelství, občasné pobavení a trochu tělesné lásky.“

Utichl a mlčky pozoroval, jak zareaguje. Zaskočila ho. Rozesmála se.

„Tomu se říká – hledali se, až se našli,“ upila kávu a rozkašlala se.

„Jak to?“

Byla trochu v rozpacích, přeci jen tu byl dost velký věkový rozdíl a konec konců, viděla Jindřicha podruhé v životě. Vypověděla mu, jak šla za svým snem, za svým vysněným povoláním, které je pro ni vším. Nehledala partnerství, které by ji omezovalo, neuvažovala o dětech.

„Snad někdy… Ne, nejsem mateřský typ. Možná k tomu potřebuju dozrát, ale myslím si, že když jsem tolik let věděla, co chci a teď toho dosáhla, nedokázala bych to všechno zahodit. Vždyť jsem teprve na startu. Já se nespokojím s málem, já chci maximum, kterého mohu dosáhnout. Proto vás plně chápu.“

Tak začala jejich známost. Barbara se za ty roky skutečně vypracovala, na letech často zastávala roli vedoucí letušky, nazývanou PURSER. Před každou cestou vedla na letišti odletu, což obnášelo rozdělení pracovních pozic ostatním členům posádky, informování o specifikách letu, přezkoušení odborné znalosti jednotlivých členů posádky, jejich připravenosti na let. Posléze informovala kapitána, že posádka je připravena a s piloty, kteří předletový briefing absolvovali, odděleně odjížděli do letadla.

„Bary, nechceš o tom dárku přemýšlet, až domluvíme? Nebo jsi usnula?“ ze zamyšlení jí vtrhl Simonin hlas.

„Promiň,“ omluvila se kamarádce, „ale co bych mohla k tak významnému jubileu Jindrovi dát, to opravdu nevím. Poraď,“ zaškemrala hláskem rozmazleného dítěte, na který zareagoval Jonáš tím, že vyskočil na polštář těsně ke sluchátku a začal hlasitě příst.

„No, já nevím, co se dává dědečkům…“ smála se Simona, narážejíc na věkový rozdíl mezi Barbarou a Jindřichem. „Hele, teď prodávají takový pampers pro dospělé…“

„Kdybych na tebe dosáhla, praštím tě,“ zasyčela Barbara. Jen kdybys ho viděla v posteli!

„Já vím, “ smála se Simona, „ono to má něco do sebe. Takovej pán v letech se pokaždý vybičuje k maximálnímu výkonu, protože neví, jestli to není už naposled, že?“

„Jsi nenapravitelná příšera.“

Simona si mohla laškování takového druhu dovolit. Věděla dobře, proč se Barbara přátelí právě s Jindřichem, kamarádka jí nic nezastírala. Zpočátku se trochu obávala, že ji Simona odsoudí.

„Je to tvůj život a jak si to zařídíš, tak to budeš mít. Prostě ne každá je na pobryndaný dětičky a manžela na gauči dělaná. Každý svého štěstí strůjcem, tak se to přece říká, ne?“

Barbara byla ráda, že ji osud se Simonou svedl dohromady. Sympatická moderátorka byla přesně to, co potřebovala. Co se jí nelíbilo, vždycky řekla. Dělávala to vždy a všude a vyrobila si tím ve svém životě nemálo problémů, které pak musela překonávat.

„Ano pane šéf, voda teče nahoru, máte pravdu, slon mňouká, jasně…. ne to opravdu ne. Taky to chvíli trvalo, než mě pustili do vysílání. Kdybych bývala poslušně přikyvovala, dělala jsem tuhle práci o dobrej rok dřív.“ Byla si toho vědoma.

Pro tuto vlastnost si ji Barbara velice vážila. Jestli něco nesnášela, pak to bylo pokrytectví a lež.

„Dobře, Semi, takže tvoje rada zní pampers pro dospělé…a co dál?“

„Co takhle doplnit to teplejma spodkama?“

„Hele, ty jezinko, ten chlap má v padesáti takovou páru, že si o tom ten tvůj Čenda může nechat leda tak zdát.“ Až mám pocit, že se pod ním rozpouštím.

„No vždyť jsem ti už vysvětlovala proč, ne? Ty mě vůbec neposloucháš.“

„A dost! Je s tebou taky vážná řeč? Semíííí, já fakt nevím, co bych mu měla dát.“

„Tak mu doval pravý Havana.“

„Jo, to by asi šlo. A nakonec příští týden letím do Bangkoku, možná bych tam mohla vybrat něco stylovýho.“

„No, to bys tedy mohla. Čendův táta bude mít za měsíc svátek, já jedu příští týden do Sušice, mohla bych mu tam koupit třeba sirky.“

Obě se rozesmály.

Osud Barbaře nebyl příznivě nakloněn. Počítač vybírající posádky letadel jí jako naschvál poměrně často vylosoval neoblíbeného kapitána Limberka.

„Děvčata, co takhle kávička?“ ozval se palubním telefonem.

„Bary, já mu ji nesla za ty tři hodiny už čtyřikrát. Co bys pro mě neudělala…. zaskoč tam ty, prosím.“ Blonďatá Vlaďka povytáhla koutek úst a protočila oči. Ach jo.

„Nasaď úsměv,“ volala za ní Zuzka.

Barbara se k nim otočila a zašilhala. „Takhle by to vyhovovalo?“

Vyšla z kuchyňky, na tváři měla už opět profesionální úsměv, s nímž zaklepala na dveře, za kterými byli ti, kteří vedli kovové monstrum modravým nebem.

Trošičku ji překvapil Limberkův výraz. Vypadal unaveně, což u něho neznala. Nebylo ani běžné, aby si dával tolik kávy.

„Nemáte na něco chuť? Nemám přinést třeba džus, nebo něco sladkého?“ nedalo jí to.

Kapitán beze slova zakroutil hlavou. Pokrčila rameny a otočila se k východu.

„Děkuju,“ ozvalo se z kapitánova sedadla.

„Rádo se stalo.“

Bylo po odpoledním občerstvení, vše bylo sklizeno a Barbara měla konečně chviličku volno. Její kolegyně mezi tím prošly letoun, zkontrolovaly, zda je vše v pořádku, promluvily s pasažéry. Barbara se posadila na sedadlo, vedle ní s povzdechem po chvíli usedla i Zuzka. Tuto nenápadnou brunetku s velkýma modrýma očima měla ráda.

„Tak co náš trapitel? Ještě to s ním po všech těch kafích nešouplo?“

„Nevypadá dobře. Řekla bych, že má nějaké starosti.“

„Nebo na něj něco leze.“

„Doktor by ho nepustil. A nemyslím si, že on by byl z těch, co riskují. Znáš ho, perfekcionistu.“

„Jasně, ale může to být cokoliv.“ Třeba zaražené větry…

„Prosím tě, ten by strčil do kapsy i Meresjeva, že by ho rozhodil nějakej trapnej bacil, tomu snad nevěříš.“

„No tak pak je jediný vysvětlení, že mu to doma neklape. A znáš chlapy. Když to není doma jak by mělo být, dokáží se zcela bravurně tvářit jako ženská při svých měsíčních potížích. Některej chlap to má permanentně celej měsíc… Jestli není líp nám, chudinkám samotinkejm, opuštěnejm.“

„Hele, ty chudinko opuštěná, ještě se protáhni a klusej dozadu. Na béčku v sedmnáctce sedí takovej roztomilej kulatej dědeček, ale jak jsem si všimla, je dost nesvůj. Říkal mi, že letí prvně v životě a hned takovou dálku. Letí za synem, dvacet let ho neviděl.“

„No jo, menstruující chlap, to je pěkný nadělení,“ z obchůzky letounem se vrátila Vlaďka, na rozhovor o dědovi vůbec nezareagovala. Nalila si skleničku džusu. „A o kom je vůbec řeč?“

„Dejte pokoj, holky,“ vzdychla Barbara a opřela si pohodlně hlavu.

„Ó jé, naše paní moralistka,“ mrkla Vlaďka na Zuzku.

„Nejsem žádná moralistka, ale drbům nefandím.“

„Trošička neuškodí,“ trvala na svém Vlaďka. „naopak. Nejen smích je kořením života. Tak, o co jde?“

„O našeho trapitele, o koho jinýho,“ podívala se po ní Zuzka.

„Jo Limbouš. To je kapitolka. Ale vypadá to, že má hoch fakt starosti. S tou svojí křepeličkou.“

Zuzka se po Vlaďce nedočkavě podívala a čekala, co kolegyně prozradí.

„Nezapomeň uvést zdroj svých zaručeně pravých informací,“ vzdychla Barbara a pohlédla okénkem ven. Pod sebou viděla namísto země bílou, nepropustnou vrstvu mraků, nad nimi průzračnou modř, ozářenou jasným slunečním třpytem. Skoro by měla chuť vystoupit a našlapovat v té heboučké bílé kráse. To, co z bezpečí letounu vypadalo jako pohádková nádhera, byl však ve skutečnosti mrazivý nehostinný prostor.

Letušky často probíraly na svých dlouhých cestách nejen své osobní záležitosti, ale většinou se tam, v té výšce téměř deseti kilometrů probíralo kdo, kde, s kým….tím se zaměstnankyně letecké společnosti nelišily od ostatních žen.

„Copak neznáš Iris? S tou si určitě nemůže porozumět ani v názoru na počasí, je úplně jiná než on.“

„Iris? Myslíš tu Iris od odbavovací přepážky? Už jsem ji pěkně dlouho neviděla.“

„Neříkej, že je to pro tebe novinka. Limberk to s ní táhne už asi rok. Zřejmě padla kosa na kámen. Že jo, šéfová?“

Barbara jen mlčky pokrčila rameny. „Do toho, co je mezi dvěma lidmi nikdo nevidí.“

„Teď nemluvím o vztahu mezi partnery, ale o Limberkovi. Vždyť ty sama ho zrovna nemiluješ.“

„To je můj naprosto subjektivní pocit. Nemusí mi přece sedět každej.“ Jo, holky, vám to tak budu povídat. Abyste to probraly až u toho nebudu.

O svých pocitech, které z neoblíbeného kapitána měla, příliš se svými kolegyněmi nemluvila. Když už se potřebovala vyventilovat, její vrbou byla Simona. Ostatní letušky proto věděly jen to, že by stejně jako ony raději letěla na létajícím koberci než s Martinem Limberkem.

Posádka měla dva dny volno. Byli ubytováni ve stejném hotelu, na stejném patře, děvčata v pokojích po dvou.

„Musím si to tentokrát trochu užít,“ loučila se s Barbarou Zuzka, když pozdě odpoledne vysprchovaná a převlečená opouštěla hotelový pokoj. „Ty nikam nejdeš?“

Barbaře se nechtělo. Byla unavená víc než obvykle, v plánu měla jen druhý den se projít po městě a koupit pár maličkostí. Když se za Zuzkou zavřely dveře, roztočila Barbara kohoutek ve sprše a dobrou čtvrthodinku strávila pod proudem vody. Zahalila se do velkého županu, z miniaturní chladničky vyndala pomerančový džus, nalila ho do sklenky a vyšla na balkon. Tam se posadila ke stolečku a užívala si sluneční lázně. Seděla tak dobrou půlhodinku. Bylo jí daleko líp. Vlasy jí proschly, neposlušně se jí kroutily v lokýnkách až na lopatky. Vstala, přikročila k zíďce balkonu a pohlédla dolů, do ulice. Dění tam sledovala jako zábavný film. Vyrušilo ji až zakašlání a téměř ji polekalo. Na vedlejším balkoně stál kapitán Limberk a hleděl stejně jako ona dolů, do ulice. Povšiml si jí, popřál jí dobré odpoledne a zmizel v pokoji. Nemohla si nevšimnout jeho neobvyklého výrazu, který zaregistrovala už v letadle a na který u něho rozhodně nebyla zvyklá. Hochu, ty fakt nejsi ve své kůži.

„Kapitáne!“ zvýšeným hlasem zavolala do prostoru prázdného balkonu.

Po chvilce vyšel.

„Ano?“ hleděl na ni nepřítomným pohledem.

„Promiňte, není to moje věc, ale není vám něco?“

Výraz jeho očí jí napověděl, že měla mlčet.

„Ne, není.“

Opětovně zmizel v pokoji. Svou odpovědí však Barbaru utvrdil v tom, že není vše, jak má být.

Když se navrátili z této cesty, připadly Barbaře čtyři volné dny. Čekala ji oslava Jindřichových narozenin, přislíbila návštěvu Simoně i rodičům. Měla naplánovaný dost pestrý program.

„Tak cos tomu svýmu dědouškovi koupila?“ starala se kamarádka, když se v první Barbařin volný den sešly.

„Uposlechla jsem rozkazu. Čili pár doutníčků a v Bangkoku jsem mu pořídila tři ručně vyřezávané sošky z vzácného dřeva.“

„To myslíš, jako aby chytil inspiraci?“ smála se Simona.

„Vzhledem k tomu, že jedna ze sošek představuje jakousi obstarožní babiznu, scvrklejší než zapomenuté jablko, druhá naducaného slona a třetí je miniaturní rituální maska, kdyby se Jindra nechal při své práci inspirovat tímhle, nejen že by si postavičku od něj nenechala vylepšit žádná známá osobnost, ale nikdo by to nebral ani zadarmo. Přišel by o práci opravdu velice rychle.“

„Kdopak pilotoval čmeláka?“ Simona se zadívala na Barbaru, a aniž by čekala na odpověď, odpověděla si sama: „Jasně, netřeba komentáře. Zase tvůj oblíbenec.“

„Je fakt, že tentokrát nikoho neuzurpoval a byl úplně vyměněnej.“

„Že by se nám krasavec zamiloval?“ upíjela víno Simona.

„Netuším. Podle toho, co si poletušky cvrlikaly tam nahoře, asi se spíš odmilovává.“

„No neke, že by s ním nějaká tak zahejbala?“

„Taky mi to nesedí. Na to jakej je suverén…Nakonec mu opravdu nemuselo být akorát.“

„To bych chtěla tedy s takovým pilotem letět. Měla bych maximální pocit bezpečí…skoro jako s těmi s křidélky,“ smála se Simona.

„Obrať list. Co Čenda? A co nového v práci?“

„Na Čendovi jsou nové tak akorát ponožky. V práci OK. Předevčírem jsem dělala rozhovor s veterinářem ze ZOO. Nabídl mi pak zcela soukromou exkurzi a děsně jsem se pobavila.“

„Tak veterinář, říkáš?“ poťukala na skleničku nehtem Barbara.

„Neblbni, jsem nevychovaná, nedochvilná, hubatá…těch záporů bych mohla jmenovat celou řadu. Ale jedno plus mám – jsem věrná. A představ si, že jsem přesvědčená, že napořád.“

„Nikdy neříkej nikdy,“ připomněla jí známé přísloví Barbara.

„Hm.“

„Člověk míní, příroda, nebo ten nahoře mění…“ pokračovala Barbara.

„Jasně, příslovíčka, to je tvoje. Dělala jsem jednou rozhovor s poměrně známou političkou. Kdyby se dalo do vysílání pustit všechno, co se svou oblibou přísloví vyslovila, věřím, že by se lidi u rádia umlátili smíchy. Jen na ukázku: To je oheň na jeho mlýn, Uhodil kámen na hlavičku, Padla koza na kámen. Lezla jsem pod stůl.“

V příjemné náladě strávily celý večer.

Druhý den byla sobota, Barbara byla domluvena s Jindřichem, že k němu přijede navečer a že spolu stráví celou noc a nedělní dopoledne. Auto už měla opravené, když platila účet, proklínala vozítko: „Ty pacholku, za to už by byl kus novýho. Ty máš ale kliku, že mám k věcem citový vztah, mizero plechovej.“

Zaparkovala v Dejvicích u vily z třicátých let, kterou navzdory její velikosti a rozloze zahrady obýval její majitel sám a společnost mu dělala jen hospodyně paní Anežka. Dětem před pár dny začaly prázdniny, avšak stále bylo poměrně chladno a poprchávalo.

Vystoupala do důvěrně známého prvního patra, které měl jeho majitel stylově zařízené a byl tam též jeho oblíbený pokoj s krbem.

„Ahoj, jak se máš?“ přivítal ji, jemně políbil na krk a bez ptaní nalil do sklenek pravé šampaňské.

„Já skvěle, co ty?“ přijala od něho skleničku. „Nejdříve bych ti ráda popřála k tvým „dvacetinám“ vše nejlepší, ať se ti stále daří. Tady máš malou pozornost,“ podala mu balíček se soškami a doutníky.

Přes svých padesát a přese všechnu vážnost, která mu byla projevována se dokázal chovat i radovat jako malý kluk.

„No to je nádhera, holčičko, to jsi mi udělal opravdu radost,“ upřímně konstatoval, když balíček rozbalil. Vzal Barbaru do náruče a odnesl na kožešinovou předložku před krbem. Tam si prohlížel tři vyřezávané sošky.

„Ruční práce, že?“ uznale každou z nich otáčel v ruce. Barbara se usmívala.

Dlouho si pak za tónů Vivaldiho povídali a večer završili krásným milováním před krbem.

„Dáš si dnes kafe, nebo čaj?“ v Jindrově košili se Barbara pohybovala po kuchyni se samozřejmostí bezpočtu strávených nocí v tomto domě. Dej si čaj, od toho se hrnek meje líp…

„Čaj. Prosím z té třetí plechovky vpravo,“ usmál se na ni a s tváří namydlenou pěnou na holení zmizel v koupelně. Nesnášel elektrické holící strojky, jejich bzukot mu byl nepříjemný.

„Co budeš dnes dělat?“ volala za ním a zalévala hrníčky vroucí vodou.

„Odpoledne jedu s Viktorem na golf. A ty?“

„Slíbila jsem našim, že přijedu. Dlouho jsem u nich nebyla.“ To si zase s mejma zlatouškama užiju…pořád jsem u nich ta malá holka, co se neumí postarat sama o sebe. Hlavně u mamky.

„Kam letíš po volnu?“

„Jedna Severní Amerika, dvakrát po sobě jen krátké trasy. Egypt a Maroko.“

Jindřich vyšel z koupelny, kolem boků omotaný ručník. Zálibně si ho prohlížela. Fyzičku si udržoval pravidelným sportováním a jak sám říkával, ucházejícně vypadat byla přímo jeho profesní povinnost. Přistoupil k ní a objal ji jako dítě.

„Jsem moc rád, že tě mám.“

Měla stejné pocity. Ani po letech se v jejich vztahu nic nezměnilo, oběma naprosto vyhovoval. Žádné závazky, žádné povinnosti. Scházeli se, pokud na to měli oba náladu, občas Barbara potřebovala pofoukat nějaké to ženské bebíčko a Jindřich byl se svou radou téměř vždy ochotně k dispozici.

„Jsi moje holčička, šikovná, úspěšná holčička. Krásná,“ hladil ji mezi lopatkami a jí to dělalo dobře.

„Na oběd zajdeme k Velšmitům, souhlas?“

Podnik U Velšmitů byl sice nenápadný, dobře ukrytý v sevření přepychových dejvických vil a tří vzrostlých kaštanů, avšak měl vysokou úroveň. Ceny tomu odpovídaly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztracené nebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.