JOTA / 2020

© Petr Voldán, 2020

Ilustrace © Luka Brase, 2020

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-788-6

Mé ženě Nadě, bez které by neměly smysl návraty z cest.

Našim dětem – Lucii, Honzovi a Alešovi, kterým jsme

se snažili ukázat cestu k jejich vlastním cílům.

Rodičům, Vlastě a Břeťovi, bez kterých bych já,

(ani moji sourozenci Naďa a Pavel),

nikdy nevnímal svět ušima, očima ani srdcem…

.

Koho jsem potkal, co jsem viděl, leccos zkusil a něco zažil…

Cest to bylo spousta, kilometrů neuvěřitelně, odjezdů a návratů nepočítaně, setkání nepřeberně a zážitků, zážitků k nevíře, postřehy popsaných bloků a zápisníků slušná hromádka.

Autem průsmyky Hindúkuše, Moskvou s Marfušou i do Londýna ke královně, pěšky podél kolejí s raketou na Bajkonuru, ale také s koněm a lodí na provaze, lanovkou za Buddhou či Dalím, vlakem jako topič, ale i za kočkami z Ermitáže, metrem na kafe v New Yorku nebo do lesa v Helsinkách, po fošně z ledoborce na ledoborec, vojenským člunem za Bushem a Gorbačovem…

„Tak kde jsi zase rajzoval, ty Hanzelko,“ odstřihla moje babička po jednom z mých návratů z cest bez mrknutí, ale zároveň určitě bez postranního úmyslu, Jiřího Hanzelku od jeho nerozlučného parťáka Miroslava Zikmunda. Bylo to místo přivítání, když jsem se po delší době objevil za brankou jejího venkovského domku, které leží v sousedství Babiččina údolí. A zároveň zúžila život celé mé rodiny v pohybu – který už ve svém věku jen obtížně registrovala – pouze na moji osobu.

Svérázná narážka na neustálý pohyb všemi možnými dopravními prostředky po světě to tedy byla. Ale tehdy, před pár desítkami let, jsem to bral skoro jako pochvalu, byť to babička tak rozhodně nemyslela. Dost mi to přirovnání k polovičce slavné legendární cestovatelské dvojice zalichotilo. Tím spíš od ženy, která byla snad jen jednou v Praze a vícekrát se „do tý dálky“ od České Skalice nevypravila. A to navíc babička nemohla tušit, že se s Miroslavem Zikmundem, kterého mimoděk a určitě nechtěně „zazdila“, budu mít tu čest osobně setkat. Do té nadšením i pokorným obdivem plné chvíle jsem ale měl ještě před sebou sbírání nejen cestovatelských postřehů z mnoha dalších cest.

CESTY ZA ZVUKEM

Ukážu to zvukem

Hloupost hned na začátku. Když chci něco ukázat, tak by to měli ti ostatní vidět. Ale vlastně, proč ne? Jenomže to někdy není jen tak. Jsem přece z rádia, opakoval jsem si dlouhých šestadvacet let, co mi byl mikrofon skoro častějším společníkem než moji nejbližší z rodiny. A musím přiznat, že jistá posedlost zvukem mě pronásleduje dodnes. Stejně jako přesvědčení, že zvuk bez obrazu mnohem aktivněji provokuje fantazii…

Atomový přípitek

Tak si s tím tedy poraď – dávám sám sobě úkol, když stojím jen s mikrofonem a záznamníkem v ruce na bezútěšné ploše jaderné střelnice v Semipalatinsku. Vojenský prostor velikosti středního Slovenska. Pustá step na území dnešního Kazachstánu, která za pár minut doslova poskočí. Píše se rok 1989 a planetou Země tu pohne poslední zkušební podzemní jaderný výbuch, výsledek dohod mezi Moskvou a Washingtonem.

Jenomže slovy to popisovat mohu, jak chci barvitě, líčit plasticky pár stanů okolo a hloučky novinářů mezi uniformami, ale budou to jen slova, slova a zase slova. Sice se poté, co dorazí podzemní vlna, asi trochu zhoupneme v kolenou – alespoň se nám to tak nakonec i zdálo, ale na vlně rozhlasové se budou vznášet zase jen slova. Nakonec přichází spása. Zkoumavým pohledem zabloudím na stolek se sklenkami vody. Jo! Při zprávách o mírnějším zemětřesení jsem přece už slyšel, že škody nebyly velké a obyvatele domů na otřesy upozornil vlastně jen cinkot skleniček v kuchyni. Bleskově stojí dvě skleničky kousek od sebe na židli. Zatím, co kolegové s bloky a fotoaparáty v ruce na mě nechápavě koukají, s čím si v tak vážné chvíli hraju, řeším v duchu, jestli bude centimetr mezi skleničkami tou správnou mezerou. Dokáže ji nakonec proměnit v názorný zvuk pořádná šlupka někde v podzemí pár kilometrů od nás?

Přirovnávat následující zacinkání k symbolickému ťuknutí na zdraví by bylo krutě nevhodné vůči všem místním. Na jejich zdraví se roky jaderných závodů mezi Sověty a Američany nemilosrdně podepsaly, pokud jim život nevzaly úplně…

Jakou sílu, byť podzemím tlumenou, ale jaderné nálože mají, jsem nakonec zvukem posluchačům ukázal. A že to bylo s pomocí skla, mě s odstupem času skoro potěšilo. Protože se sklem mám spojenou spoustu neobyčejných zážitků a setkání. Ale nebudu odbočovat, i když sklo zdaleka neodkazuje jen na zvuk.

Holínková reportáž

Jako lovec zvuku, pro kterého je zbraní cedník neboli mikrofon, jsem se vypravil před lety i na ryby. Což opět může znít jako vtip nebo pokus o něj v duchu nejednou prezentované touhy některého z rozhlasáků být alespoň na čas ředitelem rozhlasového baletu. Nápad vyrazit s mikrofonem za rybami je tomuto snu na první pohled hodně podobný. Nešlo ale o rozhovor s kapry nebo štikami, cílem byla reportáž o výlovu našeho největšího rybníka. Příznačné ovšem je, že zásadním zvukem v reportáži nakonec nebylo ani plácání se kaprů, štik a dalších obyvatel Rožmberku v nevodu, coby speciální síti. Ani bezmocné pleskání ploutví na skluzavkách do kádí pod hrází. Paradoxně jsme představu posluchačů o dramatických momentech při výlovu s rozhlasovým technikem Jirkou Hrubcem „vyrobili“ sami. Zcela prozaicky, představte si, holínkami!

Měl jsem utkvělou představu, že natáčet výlov jen na hrázi mezi davem diváků s pivními kelímky a umaštěnými prsty od smažených ryb nebo klobás není to pravé rozhlasově zvukové. Jenomže tehdy mladicky opovržlivá vize nás nakonec vehnala do bahenní pasti. A ve spojení s nehraným, naopak autenticky dramatickým hlasem, pak naše zapadání stále hlouběji do bahna Krčínova veledíla dokreslovalo nefalšované mlaskání blátivého sevření dvou neohrožených lovců zvuku i ryb.

Nad poeticky lesklou hladinou Rožmberka, které v odlescích úspěšně konkurovaly i zrádné mokré plochy bahna, se pak nesl smích překrývající hlasité úvahy statných jihočeských rybářů. „Už pro ně vyrazíme, nebo je necháme dál plácat v tom bahně?“ A ozvěnou z druhého konce letěla odpověď – „Jen vydržte, uvidíme, co nabídnou.“ Naše záchrana před potupným válením se v blátě a hrozícím utopení rozhlasového magnetofonu, vyzdvihovaného zkušeným technikem Jirkou Hrubcem už skoro do výše hlavy, násobila každou minutu množství rumu, coby výkupného pro vysvoboditele. Magnetofon přitom stále nahrával. S nadšeným lovcem zvuku byl naštěstí v blátivé bryndě skutečný Mistr zvuku.

Ale společně jsme rybáře při tradičním výlovu vlastně ulovili i my. Pochopil jsem to rychle. Na konci náročného dne nás čekalo pozvání na panáka z láhve s plachetnicí. To obyčejné chlapské kývnutí hlavou, za kterým znělo zcela jasně srozumitelné pojďte dál, to bylo nad všechna slova uznání. (Reportáž, kterou mám moc rád, se povedla, získala i nějakou rozhlasovou cenu).

Rybník kontra oceán (navíc ledový)

Asi není moc překvapivé, že jsem si po mnoha letech vybavil to charakteristické pomlaskávání bahna v dočista jiném spojení. Nevím, jak pro vás, ale pro mě už jen vyslovení názvu speciálního plavidla, jakým ledoborec bezpochyby je, vyvolává představu dálek, dobrodružství, nekonečných bílých plání s malými tečkami plavidel při pohledu z ptačí perspektivy. Ledoborec, to mi voní výpravami, to je borec pro polárníky, zkušené námořníky, něco jako šlechta mezi loděmi. Tedy kromě těch letadlových nebo křižníků. A s výjimkou ponorek, které se vymykají všemu ostatnímu plovoucímu. Pravda, i mým touhám leccos si vyzkoušet na vlastní kůži.

A jak souvisí bezedně se uzavírající bahno největšího z našich rybníků s nedozírnými – a hlavně v obecných představách – bílými pláněmi Karského moře? Opět je to cesta za zvukem. Jedna z těch vytoužených, snově vzdálených, až neuskutečnitelných. Což není žádné ohrnování nosu nad krajem rybníků, povýšenecké šponování se na špičky novinářských nebo obecně cestovatelských zážitků. Je to jen jiné mravenčení v žaludku, když vyslovíte Rožmberk nebo Severní ledový oceán.

Záměrně jsem napsal „vyslovíte“. Zkuste si to – zvednout teď oči od knížky a nahlas říct „Rožmberk“. A za okamžik „Severní ledový oceán“. Pokud vás oba zvuky – obrazně řečeno – zvedly z křesla a hlava míří k rybníku „jako hrom“, aby vzápětí otočila směr kamsi do mrazivých dálek, jste duše cestovatelská a „zážitková“. Jen to toulavé vnitřní chvění má v obou případech asi rozdílné naladění. Nikoli snad intenzitu. Což může souviset s dosažitelností obou destinací. Ale zpátky na loď. Tedy na ledoborec. A ne ledajaký. Protože je to – Krasin…

Když legenda boří a láme…

Musím předeslat, že vlastně nemám z téhle pozoruhodné cesty, tak ojedinělé a zvláštní, ucelený zážitek, klasický příběh se začátkem a koncem. Dny, nekonečně dlouhé spoustou příběhů, vršících se jeden za druhým, se mi rozpadají jako ledové kry, nalámané plavidlem, které sice patří oficiálně mezi lodě, ale pro mě je od té doby ještě něčím o kousek výš…

Dikson. Hodně nerusky znějící pojmenování města. Přístavu, tečky na mapě i v podobě stejnojmenného ostrova. Chvilku jsem ještě v časech bez internetu hledal, než jsem Dikson našel severně od ústí Jeniseje. Bylo to skoro vzápětí poté, co jsem dostal zprávu, že jsem byl zařazen do skupiny zahraničních zpravodajů, kterým bude umožněno letět do důležitého přístavu Severní mořské cesty. Musím přiznat, že jsem o tuto reportážní cestu hodně usiloval. O samotné město, které dostalo jméno po sponzorovi několika polárních expedic Oscaru Diksonovi, mi ani moc nešlo. Což byla svého času docela i chyba a novinářská nezkušenost. Lákala mě hlavně druhá část projektu reportážní cesty. Za určitých příznivých okolností jsme se mohli dostat na ledoborec. Že jde o Krasin, jsem ještě tehdy netušil.

Proto byl ostrov i město jaksi v pozadí mého zájmu. Vidina plavby na ledoborci, to je magnet. Lehce přezíravý náhled na Dikson mi navíc utvrdila realita přímo na místě, podtržená počasím. Slova jako nehostinný nebo neútulný jsou z našeho běžného slovníku. I když méně frekventovaná. Ale znějí ještě tak nějak normálně. Kdežto když si takzvaně „pod vousy“ zavrčíte skličující, ponurý, hned máte jinou představu. Přinejmenším tušíte, že za skutečností plnou šedi, neurovnaného prostoru s hromadami rezatých, pomačkaných sudů, musí být pro drsný Sever ještě něco charakterističtějšího. Navíc pod vládou fujavice, která nedbá sebelepšího oblečení, kůže ani kostí, protože to všechno ochlazuje jak výkonný mrazák během vteřin.

To už vám úplně běžné, normální nepřipadá. Jen douška – zapomeňte na vynálezy komfortu, jako je funkční prádlo a termo oblečení, o tom jsme si mohli nechat tehdy leda zdát. Navíc – nebyli jsme polárníci, byť jsem si tak, s ohledem na okolní realitu a podmínky, snad chvílemi i připadal…

Až o nějaký čas později jsem si to celé spojil a našel pozoruhodnou souvislost. Konečně jsem si totiž rozšifroval záhadně znějící jméno našeho cíle – podle nás dobrodružné – novinářské výpravy. A zjistil víc o muži, podle kterého se ostrov jmenuje. Dikson je Dikson proto, že jistý švédský magnát Oscar Dikson, krom jiného, podporoval skutečné polárníky dávných časů. Navíc to byl králem titulovaný baron. Svého času jeden z nejbohatších Švédů (navzdory údajnému skotskému původu, což by ale napovídalo spíš něco o skrblickém přístup k financím) byl mecenášem nejedné arktické výpravy. Proč ale zrovna po něm dalo Rusko v roce 1915 jméno ostrovu a pak také celému městu, to dosud netuším. Asi by i to stálo za pátrání…

Jestli jsem přehlížel Dikson, protože pro mě byl tehdy jen přestupní stanicí mezi pevnou zemí ruského severu a palubou ledoborce, pak Krasin, to byla jiná. Vlastně, je to přesné konstatovat něco o pevné zemi? To pod nohama ale přece byl tvrdý sníh. Pevný také, zpevnily ho i poryvy větru, ale chůze po něm je docela jiná, než po kamení. Provází ji takové křupnutí s dozvukem, když podrážka na sníh na druhou dobu došlápne. Kdybych měl sbírat zvuky severu naší planety, pak zrovna odezva kroků po tvrdém sněhu by v kolekci chybět nemohla. Provázela mě nejen cestou k ledoborci, ale i bílými pláněmi na Čukotce, udusanými navíc tisícovkami kopyt sobích stád. A podobně vrzaly boty i kolem polárního kruhu ve Finsku, v uličkách mezi stěnami ledového hotelu. Kdykoli se příroda i u nás občas rozvzpomene, jak má vypadat zima, naskakují mi s každou kročejí zasněženou krajinou v hlavě dvojexpozice obrázků oněch exotických krajů. A jako echo slyším kdesi v nitru lebky stejný, křupavý zvuk. Je to intenzivní, nesmazatelný zápis prožitků.

Podobnou sílu měla moje „natěšenost“ na legendární Krasin, když bylo jasné, že právě na něm si odbudu premiérové setkání s ledoborcem. Dlouhé líčení podrobností proč si odpustím. Vsadím se, že jen telegrafický seznam základních pojmů a jmen vám bude stačit k vyvolání alespoň pocitu syrového dobrodružství a dálek na pozadí kulis sněhových fujavic:

Vzducholoď Italia STOP Severní pól STOP Generál Umberto Nobile STOP Profesor František Běhounek STOP Ztroskotání STOP Plavba na ledové kře STOP Záchranná mise STOP Ledoborec Krasin STOP

Ano, stop i malé telegrafické připomínce z roku 1928. Při vší úctě k účastníkům výpravy, k dramatičnosti události, pro mě se příběh scvrknul na aktéra jediného, navíc nikoli z masa a kostí.

Bez pár centimetrů rovnou stovku metrů dlouhý ledoborec už není v aktivní „službě“. Houpe se na vlnách jako plovoucí muzeum, upoután k nábřeží poručíka Schmidta v Petrohradu. Já ale neslyším poklidné šplouchání vln mezi lodí a nábřežní zdí. Pro mě legenda mezi ledoborci, Krasin, spojený i s profesorem Běhounkem a výpravou generála Nobileho, ve vzpomínkách skřípavě, kovově drsně bortí ledovou plochu. Zlověstně lomozící tření kovu a ledu maže jakoukoli představivost o síle stěny, dělící kajutu od zamrzlé hladiny Karského moře, součásti Severního ledového oceánu. I po letech se bezpečný bok ledoborce smrskává na tloušťku papíru a pocit, že mi žebra počítá ocelová škrabka, je stejně intenzivní, jako první večer na Severní mořské cestě.

Bílá noc, bílá pláň, černá budoucnost?

Tedy večer, snad podle hodinek. Nejdřív je „bílá noc“ nebo chcete-li polární den, v obou případech ale jde o totéž – permanentní světlo bez oddechu tmavé noci – pro vás zajímavou atrakcí. Slunce prostě nezapadne za obzor. Skoro podléháte pocitu radosti z nekončící vlády světla. Ne že bych efekt neznal z Petrohradu. Ale když před světlem není úniku třetí, čtvrtý den, protože v kajutě s hukotem a skřípáním ocelových plátů o ledové kry se vydržet nedá, roste únava a poetiku „bílých nocí“ zahání do pozadí nerudné rozladění. Je lepší přestat se sledováním času a raději zkoumat zákoutí ledoborce. Přece jen s ním člověk neláme ledy ani každý den, ani měsíc nebo rok. Někdo nikdy v životě.

Ledy se mimochodem skutečně lámou. A ty zlověstně se rozléhající kvílivé zvukové kulisy, to je doprovodný jev nájezdů ledoborce na ledový příkrov. Silou tří parních strojů, po rekonstrukci lodi poháněných naftou, nasunoval Krasin svoji příď na led, aby ho pak při lehkém zhoupnutí úctyhodnou vahou jednoduše prolomil. Bortící kry dřou ocelové pláty boků ledoborce od přídě dozadu, kde se ustálí v potrhanou vlečku, kterou už lehce rozhrnou těžkopádné nákladní lodě. Pokud ovšem není postup konvoje Severní mořskou cestou tak pomalý, že se ledový příkrov zase mrazem spojí; to se pak ledoborec musí vrátit a průjezd celému uskupení uvolnit znovu. Což se nám nestalo, protože led měl kolem metru a pluli jsme Karským mořem na prahu léta…

Kromě povznášejícího pocitu přítomnosti na palubě ledoborce, který napomohl k záchraně expedice generála Nobileho a hlavně našeho krajana Františka Běhounka (což je příběh poměrně známý a několikrát podrobně popsaný), jsem si ale na kazetách diktafonu odvezl i další „tajemství“ polárního moře. Nahrávku z unikátního letu malým vrtulníkem, který parkoval v mini hangáru ledoborce a pro Krasin byl „očima“ ledové rozvědky. Startovali jsme ze zádi ledoborce a mapovali trasu směrem k nejsevernějšímu místu Sibiře, celého Ruska i Eurasie. Mys Čeljuskin je prý i nejsevernějším kontinentálním bodem vůbec, když primát nejsevernější pevniny mu pro zeměpisce „kradou“ ještě severněji položené ostrovy. Budiž, mně to ale sebrat pocit dobyvatele vzdálených světů, sice vrtulníkem, určitě nemůže. Severnímu pólu jsem se přiblížil na nějakých čtrnáct set kilometrů. Neskutečné stanout po přistání na výspě, odkud je k touženému cíli polárníků podobný „kousek“, jako z Prahy do Helsinek.

A co že jsme to s vrnícím „komárem“, jak mi malý vrtulník nad nekonečnou (skoro) bílou plání připadal, vlastně zkoumali? Tloušťku ledu ve směru plavby Krasina a dalších lodí, aby pak pilot mohl s kapitánem ledoborce určit tu nejlepší trasu. Častým omylem je představa, že urputný ledoborec pluje pláněmi nejkratší cestou. Trasa bývá kompromisem mezi potřebným směrem a přijatelnou sílou ledu, aby motory zbytečně nezápasily s těmi nejtlustšími pasážemi zamrzlého moře.

Kromě tohoto poznání jsem si z vrtulníkového průzkumu odnesl i naprosto jasnou představu o tom, co to je nedozírná dálka, nekonečná pláň, jaké to je dotknout se světa bez viditelných hranic. Není to totéž, jako vidět svět z letadla, které vystoupá nad mraky, pod ním se kupí jejich chomáče a žádného konce nedohlédneš. Právě rozlet pohledu na všechny strany, zároveň ale spojený s uklidňující blízkostí ledové plochy pokryté sněhem doslova hladí a uklidňuje kdesi uvnitř. Zažil jsem nesmírně uklidňující brouzdání očí bezbřehostí prostoru. Pošramotit dojem mi nemohla ani trochu překvapivě potvrzená realita, že i tak daleko od všech člověčích hektických ekonomických aktivit skutečně už není bílý sníh dočista sněhobílý. Byť je vskutku smutným zjištěním, že bílá barva bude asi do budoucna už jen výsledkem chemických procesů, jako je praní v „automatce“…

Po fošně z ledoborce na ledoborec

Z vlaku do vlaku určitě. Z metra na tramvaj? Klidně. Mezi trolejbusem a autobusem bez problému. Ale z ledoborce na ledoborec? A po fošně? Vlastně, jak jinak mezi ledovými krami? Logická, i když nečekaná odpověď zazněla po několika dnech „krájení“ cesty pro kontejnerové lodě, protože zkrátka jiná možnost návratu do údajně nejsevernějšího ruského mořského přístavu nebyla. Krasin mířil Severní mořskou cestou dál, naše novinářská skupina se potřebovala vrátit na Dikson a domů. A tak skutečně došlo k nejbizarnějšímu přestupu mého života. Do chvíle, než jsem se vydal po poctivé fošně z ledoborce na ledoborec, vedly asi v mých přestupech záměny na železničních trasách na jihu Čech. Obzvlášť pak ta, při které se pohodlně dalo vystoupit z jednoho vagonu elektrického vláčku – familiárně se jí říkávalo „Elinka“ – v kopci mezi Táborem a Bechyní, mrknout, jestli za stromky u meze nesedí nějaký ten hříbek nebo křemenáč, a pak pohodlně naskočit do vozu v soupravě posledního.

Ono široké prkno bylo v podstatě nejšikovnějším řešením, jak překonat vzdálenost mezi dvěma loděmi, které kvůli ledové bariéře nemohly podstoupit riziko těsnějšího přiblížení. A spouštět skupinku novinářů na sněhem pokrytý led, a pak se je snažit dostat do výšky paluby druhého ledoborce, to se asi zkušeným námořníkům nezdálo jako schůdné řešení. Museli jsme vypadat jak z grotesky, opatrně s kufříky v ruce našlapující vstříc plavbě zpět do seversky drsné, leč přece jen civilizace. Když je obecně zažitý výraz provazochodec, řekl bych, že jsme vytvořili hodně ojedinělou, asi obtížně opakovatelnou obdobu, při které stačí tenký provaz nahradit fošnou. Ale nesmí pochopitelně – hlavně přátelé zedníci, fasádníci, kominíci, ale i cirkusáci a další podobní výškoví ekvilibristé – nesmí chybět ony dva ledoborce. Věřte mi, že to dřevo mi při každém nakročení připadalo jako vlasově tenoučký motouz. Originálnější rozloučení s plavbou na palubě legendy, kterou Krasin bezpochyby je, jsem si nemohl přát. Asi by ho nedokázal vymyslet ani ten nejvynalézavější režisér…

Co spojuje skladatele Sibelia a Černobyl

Logická odpověď by měla asi znít – zřejmě nic. Protože ale svět nefunguje pokaždé podle pravidel logiky, o čemž jsem se přesvědčil nesčetněkrát, moje odpověď spojitost nejen připouští. Pro mě je propojení těsnější, než si myslíte, a tak se vám ho pokusím popsat. Jde pochopitelně o subjektivní konstrukci, ale pomohu si při ní znovu svou posedlostí zvukového kolorování života kolem nás. A vidíte, už v tomto konstatování je moment, který může vypadat podivně, ale snad vás přesvědčím, že někdy stojí za to pustit fantazii „na špacír“. Když jí necháte prostor k bezbřehému brouzdání kolem reálných událostí, sem tam překvapí, chytne stopu a fantazii proměňuje v uvěřitelné.

Když jsem jel poprvé do Finska, věděl jsem pouze, že asi nejznámějším skladatelem z této severské země je Jean Sibelius. A to ještě proto, že jsem chtěl vidět neobyčejný pomník ze čtyřiadvaceti tun ocelových trubek, který skladatele připomíná v Helsinkách. Jinou ambici, jako člověk hudebním sluchem natož nadáním bohužel nepolíbený, jsem neměl. Šest set trubek působí monumentálně. Mně ale při každé návštěvě finského hlavního města napadlo, jestli autorka díla, které jsem si pojmenoval pro jistou vzhledovou podobnost jako „varhany“, tušila, co kovový kolos tropí, když se do trubek vloudí vítr. Nemusí být silný, stačí slaboučký vánek. Jeho lehký závan mě napoprvé vytrhl z okukování pomníku, protože začal na ocelové roury, kulatými otvory zírajícím na nebe, zvláštně hrát. Tedy hrát. Pro mě to byla hudba, protože jsem stál u pomníku skladatele. Prozaicky suché označení zvukových projevů lehkých větrných poryvů by leckdo z vás asi vnímal surověji. Jako kvílení, skučení nebo jemný hukot přecházející v lomoz. Podobně se někdy projevují netěsnící dveře při průvanu. Navzdory všemu pro mě ale Sibeliovy varhany zkrátka hrají. Mrazivě ponuře, jako kdyby chtěly, aby si člověk uvědomil, že má v kostech morek.

A to je ten moment, to zdánlivě nepochopitelné propojení s Černobylem. Jestli jsem někde pociťoval intenzivně bezútěšnost, skličující ponurost, pak to bylo při každé reportážní cestě na místa jaderné tragédie. Nevěděl jsem asi do té doby, jak tísnivé sevření při vnímání hloubky katastrofy podobně obludné velikosti dokáže rozložit myšlenky, vnitřní rovnováhu až do fyzického pocitu nevolnosti. Což už není pochopitelně totožné s fascinací tajemnou větrnou produkcí ocelových varhan Jeana Sibelia. Věřte mi ale nebo ne, když jsem si pustil úryvky z pár skladeb finského autora, o kterém hudební znalci tvrdí, že z nich vyzařuje právě ponurost a tesklivá nálada potemnělé severské zimní krajiny, pasovalo mi rozpoložení i do vylidněných koutů panelákových sídlišť ukrajinského města Pripjať.

Nějaké tři kilometry od Černobylské jaderné elektrárny jsem prožíval nepopsatelný stav vědomí, které pohltí každého, kdo se ocitne v krajně extrémní situaci. Nechci vás teď do takové nálady dostat – nicméně zkuste znovu na chvilku přimhouřit oči a představit si, jak opatrně našlapujete po cestě mířící do sídliště šedivých paneláků. Kromě speciálního obleku a vědomí, že se nacházíte v uzavřené ochranné zóně, máte osobní dozimetr – přístroj registrující dávky ionizujícího záření. A blížíte se ke kulturnímu domu. Ostraha okolí jaderné elektrárny, poničené explozí, neustále upozorňuje – nevstupujte mimo cestu, její okolí může být silně zamořené radioaktivitou. Nebezpečím, zlověstně tichým nepřítelem bez obrysu, zápachu, bez barvy, neviditelným protivníkem, kterého ale nablízku intenzivně tušíte. Jenže kde číhá, nakolik je při síle – to nemáte ponětí. Mohou vám říkat nahoru dolů, že se vám nic nestane, pokud budete dodržovat pokyny a pravidla. Stejně vás ovládá nejistota. Při psaní těchto řádků si dělám krátké pauzy a ty oči, pokud jsem vás k jejich přimhouření při čtení přesvědčil, přivírám také. Lépe mi tak vyskakují obrázky z doby mnoho let minulé. A dokonce jako kdybych slyšel to zlověstné ticho.

„Je v dějinách také den a noc jako v přírodě?“ (Heinrich Heine)

Že ticho nelze slyšet? Nesouhlasím. Ticho má spoustu zvukových podob. Tak jako tma. Přesvědčil jsem se o tom mnohokrát. Jiná je tma na zasněžených pláních Čukotky, mnohem temnější byla v tunelech pro metro v pražském podzemí kdesi pod Vltavou. Jako tajemnou i trošku „viditelnou“ jsem ji vnímal v chatrčích kyšlaků – afghánských vesnic – na předhůří Hindúkuše. Doslova šustící mi pak připadala za písečných bouří v tádžickém Dušanbe. Ve srovnání s roztodivnou tmou dálek se mi dnes zdá tma nad starým vojenským hřbitovem s náhrobky padlých z bojů v roce 1866 u České Skalice temnotou až přívětivou. Byť jsme ji za klukovských let při ostražitém a dost vyděšeném míjení stínů na hřbitově vnímali jako hrozivě tajemného nepřítele.

Takže tak jako má bezpočet podob a odstínů jen zdánlivě nudná a jednotvárná tma, zní mi i ticho všelijak. Milencům na lavičce třeba mazlivě plyne. Kdežto, věřte mi, to ticho černobylské vás donutí nekonečnou naléhavostí nastražit všechny smysly. Pamatuji se dobře, že se mi právě tam odkudsi z hloubky povědomí vynořila věta, kterou jsem si pro budoucí dráhu rozhlasáka uložil. Jako mnoho jiných, velice moudrých rad či konstatování skvělého docenta Vladimíra Kováříka. Na katedře žurnalistiky v Celetné nám mimo jiné tvrdil – i ticho, kratičká pauza, v rozhlase hraje. Měl pochopitelně pravdu. Často jsem to později skutečně použil. Na pár sekund se odmlčet v komentáři nebo při besedě a posluchači bez rozdílu najednou zpozorní. Zároveň jim tak necháváte prostor, aby si zafixovali některou z informací. Tak jako jsem se teď pokusil u knížky vyprovokovat k činnosti vaši fantazii při představě cesty okolím jaderné elektrárny v Černobylu…

Mám vůbec ty rozporuplné cesty do nevábného, ale pro lidstvo bezesporu hodně poučného regionu, zafixované hluboko v nitru vědomí především na pozadí zvuků. Pokud byste měli možnost vidět mě teď, v momentě, kdy se za sebou po slůvkách skládají věty, které zrovna čtete, nemohli byste přehlédnout, že mám při psaní v uších sluchátka. Hned vysvětlím proč. A kdybyste si i vy ke čtení pustili nepřekonatelný skvost tklivé, neskutečně podmanivé nálady, jakým je pro miliony lidí na zeměkouli táhlá melodie foukací harmoniky z westernu Tenkrát na Západě, přenesl by vás hudební kouzelník Ennio Morricone za mnou. Za mnou ve vzpomínkách do Černobylu. Neexistuje pro mě od první chvíle, kdy jsem se v liduprázdné krajině ocitl v podstatě jen měsíce po katastrofě, výstižnější charakteristika rozpoložení, do které jsem se tam doslova bořil, než notoricky známý, táhlý tón foukací harmoniky. Ironie tomu chce, že to jsou reminiscence na příběhy „Tenkrát na Východě“.

A tak se pro mě protažené tóny proplétají s podobně mrazivým pomalým vrzáním okenních křídel v opuštěných panelácích sídlišť, se kterými si hrál vítr. Určitě tu filmovou melodii znáte. Jak narůstá síla hlasu harmoniky, mohutněl nejen hluboký prožitek, ale přibývalo i bizarních situací. Na schodišti kulturáku v Pripjati, bývalém to domově rodin energetiků Černobylské elektrárny, třeba stál opuštěný klavír. Zatím ho nestihli odvézt, pokud to vůbec v tom chaosu po katastrofě a následné bezmocné beznaději měl někdo v úmyslu. Klavír jako zjevení na pozadí oken, zívajících do mrtvé krajiny. Nebo rezem zrzavé obří – ruské kolo. Jsou symboly, které mluví, křičí, i když vládne bezedné, hluboké ticho. Pusté kabinky bezvládně visí a vám je jasné, co tu chybí. Ano. Jakýkoli zvuk, ruch, křik – chybí tu život…

Ve sluchátkách mi podmanivě a s nadějí zní proroctví Věry Špinarové „Jednoho dne se vrátíš…“ Sugestivně geniální zpěv na melodii legendárního filmu, a já tomu stejně nevěřím. A vidíte, nakonec jsem se i já vrátil do regionu ještě několikrát pro rozhlasová reportážní svědectví. Vraceli se postupně i lidé, kterým ani jedna z nejmohutnějších katastrof lidstva nevyrvala ze země kolem Černobylu kořeny.

„To víš, že zůstanou, jak loukám tváře kvést“, zahlazuje moje oblíbená zpěvačka dost hluboké rýhy vzpomínek a já skoro začínám věřit na magii ticha a zvuku. V tomto případě, jako častokrát do té doby a mnohokrát i poté, mě, jak se dnes říká, „dostala“…

Sebevražedné útoky v Moskvě kousek od domu, kde jsem měl zpravodajskou kancelář i byt s rodinou. Do výšky prvních pater domů rakvemi zaplněné náměstí v arménském Gjurmi (tehdy Leninakanu) a spoušť ve Spitaku po ničivém zemětřesení. Plavba mezi domky ve vlnách sibiřského veletoku Lena, který stoletá voda rozšířila do ohromné plochy – vystupovali jsme rovnou do poschodí za lidmi i jejich zachráněnými pašíky. Zlověstné ticho chodníku, dělícího katolickou část ulic severoirských měst od nesmiřitelných protivníků z řad sousedů protestantů, přerušované střelbou nebo výbuchy. Ale i bez dechu zaznamenávané příběhy „lidických žen“ a echo našich Lidic, znějící dodnes ve velšské vesnici Cwmgiedd.

Ale teď už raději nechám ve sluchátkách doznít jak foukací harmoniku, tak také úžasnou Věru Špinarovou. Jsem přesvědčen, že už mi tu sílu magického propojení zvuku a událostí – zdánlivě obyčejných i těch historických – věříte. I když jste si třeba harmonikou nebo písničkou teď při čtení zesílit atmosféru nepomohli…

Mezihra – Echo zvonů, bubínků, ale i kamenů

Ale než budeme zvonit, bubnovat a naslouchat řeči kamenů, nahlédneme do světa shrnutých punčocháčů. Ne, nebojte se, nebude to jen „pohádkové“ vzpomínání na časy věčně shrnutých punčocháčů (ano, i klukovská kolena skrývaly, aby ta z nich pak lezla po drsném kontaktu s hrubým asfaltem fotbalových plácků), let doby kraťasů na kšandě, cvrnkání kozích bobků do důlku místo kuliček, společných večeří s dobráckým hafanem v jeho boudě a později drandění na kolách dědů a babiček, bicyklech váhy neskutečné, leč přitažlivosti neodolatelné. I když možná i tam už klíčily sny o cestách a vršila se první zvláštní setkání s lidmi i událostmi…

Kořeny a kořínky

Pokud nemáte rádi svoji zemi, nemáte žádné kořeny
(Gruzínské přísloví)

Frajer v tvíďáku (pro později narozené v kabátku z vlny, co někdy i kouše – dílo mé šikovné maminky) velikosti do výšky kliky vyfocený u větroně na letišti v Jaroměři – Josefově byl svého času přesvědčen, že bude pilotem. Nebyl. Ale sen to byl proklatě krásný. Provokativní. A voněl víc dálkami než nějakou prací. Tak jako mi voněly dědovy modráky kotelnou malé venkovské fabričky nedaleko České Skalice. Montérky dědy topiče, dříve kočího, ozdobené snad dvaceti záplatami – a tedy tvrdými stejně jako klasické džínsy, mám ještě někde z nostalgie schované. Když dnes vidím komín, pod kterým děda roky topil, téměř cítím škváru z pecí, olej a mazadla z pucvolu (chuchvalec bavlny na čištění rukou i trubek atp.).

Komín vídám často, protože jsem se obloukem let vrátil do míst, kde jsem trávil valnou část dětství u babičky a dědy. U babičky, takřka co by kamenem dohodil od Babiččina údolí. I napsané to vypadá pěkně a co teprve, když to vyslovíte. Hezky hrdě s očekáváním reakce po otázce „a kde máš vlastně babičku?“ jsem opáčil „jezdím k babičce do Babiččina údolí“. Leckdo se nechytal a nechytá dodnes. Udivené „tvoje babička má svoje údolí?“ si pokaždé vychutnávám, než odhalím prozaickou pravdu a upozorním na nejznámější dílo Boženy Němcové a blízkou Českou Skalici. Rád jsem ale jezdil i ke druhé babičce na Vysočinu. I k dědovi samozřejmě. Ono se přece říká obecně, že děti jedou třeba na prázdniny k babičce. A ten děda je tam jaksi samozřejmě schovaný bez náznaku přezíravosti také. Vysočinu, ráj malířů kolem Hlinska, mám rád, do kraje Němcové, Jiráska, bratří Čapků jsem jenom jezdil mnohem častěji.

Kdybych měl vystopovat jedny z prvních majáčků své celoživotní posedlosti a okouzlení zvukem, které mě nakonec nasměrovaly až k rozhlasovým mikrofonům, pak si občas připomenu dva. Vlastně tři. Asi mi rozumíte, každý přece máme zašité v hluboké studnici vzpomínek nějaké ty momenty, které vyskakují na povrch častěji, než ty ostatní. A kdo je nemá, musí být podle mého o něco chudší než ti druzí. Často mi v příbězích zní nějaký zvoneček, zvonek, zvon. Odstartoval to všechno klasický zvonek nade dveřmi obchůdku U Tylšů. Ten, co se houpal a zuřivě se rozezněl, když do vesnické prodejny někdo vkročil. Jak šly roky, už jsem nevnímal burcující zvonek. Zvuk se proměňoval v očekávanou melodii, za kterou byly nejen skvěle vonící bochníky chleba. Cestou z kopce do zatáčky silnice jsem se těšil i na šuplíky s bonbóny, rohlíky, co šly oloupat kolem dokola, aby nakonec zbyly jen dvě špičky, na všechno to „smíšené“ zboží. Promíchané, ale v jistém ohledu společně s kouzlem obchodníka uložené podle jistého řádu. Košťata, mléko v konvích s naběračkou, mouka s lopatkou v pytli, tvaroh na váhu, droždí snad jako kostka kilovka na pultě.

Do takového království jsem býval natěšený, možná ale nejvíc na ten zvonek. Jeho echo bylo pronikavě ostré. Od té doby blaženého dětství slýchám takřka totožnou barvu zvuku snad jen kolem Štědrého večera, když si zazvoníme na pohádkově vypadající zvonek „na ruční pohon“, že už chceme mezi dárky. I když mi kštice dávno, hodně dávno chytla stříbrný melír. Takový, co krášlil maminku, která mu nedala zmizet barevnými přelivy. Líbilo se mi, že zůstávala svá. Jako to, že stejný zvonek nade dveřmi obchůdku slýchávala v holčičích letech i ona.

Co slýchávala také, to byly příběhy Starého bělidla, ratibořického zámku, splavu pojmenovaného po Viktorce. Ani Babička Boženy Němcové v knihovně pochopitelně nechyběla. Kulisy těchto příběhů byly všude kolem. Jenomže ony to nebyly kulisy, byla to skutečnost, realita všedních dnů. Místním možná až moc všední. A do ní se přistěhoval přivandrovalec z Vysočiny, frajer a hejsek s vlnitými vlasy, který se později stal mým tátou. A zařadil se asi hned mezi ikony občas poněkud ignorující domorodce.

Jak jinak jsem to měl vnímat, když mi vykládal historku, kterou nemám ověřenou z více zdrojů. Nicméně poté, co jsem slyšel o dalších vylomeninách mládenců, mezi které táta patřil, nezdráhal jsem se příběhu z Malé Skalice uvěřit. Jakkoli to vypadá na pozadí uctivého respektu k dílu spisovatelky neskutečně. Tím spíš k sálu, už něžným květinovým názvem předurčenému ke všemu jinému, než je sport. Nebudu už napínat. Náš tatínek, pravidla a slušnost po svých dětech vyžadující, si v Jiřinkovém sále klidně zahrál fotbal.

Představte si tu absurditu. Na jedné straně se nesou taneční melodie a sálkem bývalé zájezdní Steidlerovy hospody, přestavěné a krásně „vyštapicírované“, se po špičkách vznášejí nastrojené páry. Jiřinkový ples. A na druhé – partička ještě trochu kluků a zároveň skoro mladých pánů honí sálem mičudu. Jiřinkovým sálem! Ale pozor, to není všechno. Bum, rána, góól. No, gól to je – míč prý trefil velkou vázu. Jedinou omluvou pro mého tátu je, že střepy z tak slavného, leč pokoutného hřiště, přinesly štěstí později mé mamince. A následně pak i mně a mým sourozencům v podobě příchodu na tento svět. Pak ten kraj a místa kolem Babiččina údolí nemějte rádi!

Jak se dívám, nechal jsem se ale nějak unést silou svých kořenů a kořínků a pozapomněl při tom na ještě jeden slibovaný zvukový otisk ze svého dětství. To už křídového panáka na cestě a dlabané lodičky z kůry borovic vystřídaly spanilé cyklistické výpravy do kraje. Chce se mi spíš napsat výlety na kolech (zní mi to dobově výstižněji než modernějšími časy zavánějící výraz cyklistika). Ale budiž.

Podstatnější je, že i já mám z mládí zajímavý a velký zážitek spojený s Babičkou Boženy Němcové. I když už mě také párkrát napadlo – být to jen o kousek dál, tam, kde zápisy v matrikách opanovává dodnes jméno Jirásek, na Hronovsku, třeba by za nevšedními zážitky byla díla jako U nás, Na dvoře vévodském nebo F. L. Věk. Jenomže, kde by potom v kraji Aloise Jiráska táta hrál fotbal a co by míčem trefil, že? Tak tedy zpátky za Boženou Němcovou.

To už jsme byli „páni kluci“ a na oslovení kluci jsme nechtěli jako náctiletí puberťáci moc slyšet. Babiččino kolo, kdysi s neuvěřitelně jemnou barevnou síťkou jako ochranou zadního kola a zvonkem, který by probudil i mrtvého, už leželo opřené ve tmě kůlničky za domkem. A já se naparoval na Favoritu s přehazovačkou. O to víc, že jsme se s kamarády proplétali mezi filmaři. V Ratibořicích, kde jinde také, natáčel Antonín Moskalyk Babičku. To jsme si nemohli nechat ujít. Nevzpomínám si sice moc na to, že bych si blíž všiml Jarmily Kurandové. Kdežto mladičkou Libuši Šafránkovou jsme přehlédnout nemohli. Kdo nám ale tehdy nejvíc učaroval, to byla Viktorka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na vlnách s Petrem Voldánem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.