Copyright © Roman Cílek, 2015, 2021

Photos © Archiv autora, Wikimedia Commons, 2021

Cover © Lukáš Tuma, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2015, 2021

ISBN 978-80-7557-972-0 (print)

ISBN 978-80-7557-001-7 (ePub)

ISBN 978-80-7557-999-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1000-0 (pdf)

Obsah

Úvodem / Posedlá oddanost bezvýhradné autoritě

Vzestup muže, který si předtím nevěděl rady se životem

Vytěsněné vzpomínky

Přátelství, nad nímž se vznášel stín šibenice

Esesman na plný úvazek a statkářská dcerka od Budějovic

Osudové rozhodnutí: od Svobodných zednářů k Židům

Výlet do Palestiny

Ve vrcholu pyramidy zla

Vídeňský pocit Adolfa Eichmanna: „Mám je v hrsti!“

Kdo nyní přijde na řadu?

Ať mluvili, jak mluvili, byl to jazyk vrahů

Vůdce nařídil…

„Nechci…! Nechci to vidět…!“

Děsivý piknik u jezera Wannsee

Osudy ve smršti času: operace Reinhard a svědectví Kurta Gersteina

Čas zabíjení

Osudy ve smršti času: „Viděl jsem hořící Treblinku…“

„Prodám vám milion Židů…“

Nordická lest s krycím názvem Margarethe

Vzhůru do Budapešti!

Osudy ve smršti času: od Balatonu k plynovým komorám

Nabídka, která se nedala odmítnout

„Jako když se smaží řízky…“

Ve stínu blížící se katastrofy

Přetahovaná o maďarské Židy

„No a co? Půjdou tedy pěšky…“

Osudy ve smršti času: večeře s hudebním doprovodem kaťuší

Krátká kariéra hrdinného bojovníka

Útěk před vlastním stínem

„Jako by se mě najednou štítili…“

Velikonoce 1945: přemnoho ukřižovaných čekalo na své vzkříšení

Alpské finále

Barth – Eckmann – Henninger – Klement

Po „krysí stezce“ vzhůru za oceán

Kde je Eichmann?

Praha: nezájem a ostudný překlep

Zrod „lovce nacistů“

„Přítel“ Dieter, milenky, manželka – a děti na jezeře

Lukas rovná se Lukáš

„Ať žije Argentina!“ Zvolá odsouzenec pár vteřin před smrtí

Selhání!

Také Riccardo Klement měl však jiné starosti

Osudy ve smršti času: svědectví slepého muže

Soukolí spravedlnosti se skřípavě dalo do pohybu

Únos

Sázka na jistotu

Eichmannovi, aniž to tušil, zbývalo už jen dvaapadesát dnů svobodného života

„Dobrá,“ řekl Harel, „tak si pro něho dojedeme.“

Dlouhý večer a značná část noci

„Mají ho!“

Ano, měli ho – a zbývala závěrečná část operace

„A tak jsi, vzácný nepříteli, dorazil k nám…“

„Kašlu na jeho nitro…!“

Osudy ve smršti času: tři sta hodin v blízkosti Adolfa Eichmanna – a hrob ve Wannsee

Horečné přípravy

Žaloba za smrt šesti milionů lidí

Jedenáctý duben 1961: zahájení a první velký střet

Den za dnem: uklizený stůl, neutříděné Eichmannovy myšlenky – a defilé hrůzy

Justiční unikát: padesátihodinový křížový výslech

Soudní finále

Eichmann – a přihlížející svět

Dvě stě jedenáct stran rozsudku

Dozvuky

Ani zrnko popela…

Epilog

Prameny a literatura

Nikdy nezapomenu tu noc, první noc ve vyhlazovacím koncentračním táboře, která změnila můj život v dlouhou noc, sedmkrát proklínanou, sedmkrát zamlčenou. Nikdy nezapomenu kouř. Nikdy nezapomenu malé tváře dětí, jejichž těla se změnila pod mlčenlivým nebem v cáry kouře. Nikdy nezapomenu na oheň, který mě navždy zbavil víry. Nikdy nezapomenu noční ticho, které mě navěky zbavilo vůle žít. Nikdy nezapomenu okamžiky, které mi zavraždily Boha i duši a spálily mé sny v prach. Nikdy na toto vše nezapomenu, i kdybych žil tak dlouho jako sám Pán. Nikdy, opravdu nikdy.

Elie Wiesel

Viděl jsem na vlastní oči nevysvětlitelnou děsivost mašinérie smrti. Jedno kolečko zapadalo do druhého a všechna se otáčela jako v mechanismu nějakých hodinek. Viděl jsem ty, co roztáčeli toto soukolí a udržovali je v chodu. Viděl jsem je, jak znovu a znovu natahují strojek, a sledoval jsem druhou ručičku, jak rychle udávala vteřiny a hnala životy k smrti. Největší a nejvelkolepější tanec smrti všech dob – to jsem viděl.

Adolf Eichmann

Pan Kohn pohlédl vzhůru a zvolal: „Bože můj dobrý, tisíce roků jsme tvůj vyvolený národ, nemohl by sis, prosím, konečně vyvolit už nějaký jiný?“

Starý židovský vtip

Úvodem / Posedlá oddanost bezvýhradné autoritě

Pečlivý až pedantický, hluboce věřící, lidmi ve svém okolí ceněný, ale trochu nudný účetní Adolf Karl Eichmann, zaměstnanec elektrotechnického závodu v porýnském Solingenu, městě proslaveném výrobou a zpracováváním oceli, byl kromě jiných předností i nadmíru plodným mužem. V rodině přišlo na svět celkem osm dětí: sedm chlapců a jedna dívka. Nejstaršímu z potomků mužského pohlaví, narozenému ve znamení Ryb dne 19. března 1906, bylo jako projev naděje v synův životní úspěch přiděleno otcovo křestní jméno, tedy Adolf. Upřesněně: Adolf Otto.

„Otce jsem uznával v nejvyšší možné míře. Byl pro mne bezvýhradnou autoritou,“ svěří se Adolf Otto Eichmann po mnoha desetiletích.

Víra v bezvýhradnou autoritu…

Nelze ji nevnímat jako ústřední hnací sílu v zavrženíhodném životě tohoto muže. Vždy a všude se tím bude přiznaně řídit. Od počátku až do konce, doslovného konce. V době, kdy třetí říše vítězila na všech frontách a chystalo se konečné řešení židovské otázky, což nebylo nic jiného než plán na zavraždění více než deseti milionů lidských bytostí. A stejně tak na sklonku nacistické éry, kdy v Sověty obklíčené Budapešti usiloval o likvidaci desetitisíců zdejších Židů a Raoulu Wallenbergovi, švédskému diplomatovi, který se snažil o jejich záchranu, vmetl do tváře svou vražednou mantru: „Vůdce mě pověřil tímto očistným posláním a já je hodlám za všech okolností splnit.“ Ještě zásadněji se vyjádřil pár týdnů před koncem války: „Plnil jsem dějinný úkol. Pocit, že mám na svědomí pět milionů Židů mě naplňuje tak neobyčejným uspokojením, že půjdu do pekla spokojen.“

Pak ovšem nadešly jiné časy.

Takže o šestnáct let později, kdy se před izraelským soudem už zcela aktuálně řešila otázka Eichmannovy osobní „cesty do pekla“, prohlásil: „Budete se možná smát, ale věřím v Boha, v Otce a Ducha svatého. Nebylo mojí touhou zabíjet lidi. Kdybych ale měl splnit rozkaz velitele koncentračního tábora k zabití jakéhokoli množství Židů plynem či zastřelením, nezaváhal bych nad splněním tohoto rozkazu ani na minutu.“

Takhle – od rozkazu k rozkazu – se ubíral život Adolfa Eichmanna.

Lemovaný utrpením a smrtí nesčetného množství nevinných lidí.

Vzestup muže, který si předtím nevěděl rady se životem

Vytěsněné vzpomínky

„Byli jsme velká rodina, ale z dětství si nic skutečně závažného nepamatuji, žili jsme velmi obyčejně, dokonce snad až příliš,“ svěří se Adolf nedlouho před svou smrtí. Mnozí se tomu podivovali a našli se i takoví, kteří se pustili do náročného pátrání v místech jeho dětství i dospívání. Doufali, že objeví bůhvíjaká tajemství, která třeba ve freudovském stylu osvětlí Eichmannovu vražednou zarputilost. Nenašli v podstatě nic. A tak se nabízí vysvětlení, že Adolf Eichmann vnímal sám sebe převážně jen ze zorného úhlu svého dospěle velkého historického úkolu, a to, co se dělo předtím a mělo, jak sám řekl, snad až příliš obyčejnou podobu, ze vzpomínek prostě vytěsnil.

Zůstávají jen zprostředkované útržky.

Krátce před vypuknutím první světové války se rodina s osmi dětmi přestěhovala ze Solingenu do rakouského Lince, získala byt v centru města (Bischofstrasse 3) a Adolf Karl Eichmann se po čase domohl společensky významnějšího postavení ve vedení městských služeb. Málo platné to bylo jeho manželce Marii, která zemřela v roce 1916 v pouhých dvaatřiceti letech. Možná to aspoň nepřímo souviselo s tím, že v předcházejícím období skoro bez přestání přiváděla na svět další a další děti. Otec Eichmann, který bude žít až do února 1960 a jen těsně se tedy mine s květnovým dopadením svého syna, jenž se tím v negativním slova smyslu stane celosvětovou celebritou, se tehdy, v roce 1916, musel zařídit ryze prakticky. Na půdě evangelické církve, kde byl presbyterem, se seznámil se svou druhou manželkou Marií Zawrzelovou, která pocházela ze zámožné rodiny a měla mezi svými vzdálenějšími příbuznými dokonce i Židy. Adolf Eichmann všechno toto dění shrne ve vzpomínkách do jediné smířlivé věty: „Moje nevlastní matka k nám vcelku dobře zapadla, zúčastňoval jsem se bez větších námitek třeba i jejího denního předčítání z bible.“

Studentská Eichmannova léta provází jedna jediná zajímavost.

Poté, co bez poklesků i potlesku zvládl lineckou základní školu, stal se jako zcela nenápadný mladý muž posluchačem Státní vyšší reálné školy císaře Františka Josefa, tedy ústavu, v jehož lavicích v letech 1900 až 1904 sedával jiný nenápadný mladý muž, s nímž měl dokonce shodné křestní jméno: ten mladík se jmenoval Adolf Hitler. V budoucnu se tím bude Eichmann občas i chlubit, ale do té doby ještě zdejším korytem Dunaje proteče hodně vody. Jeho studentská přátelství začala však být – vzhledem k budoucnosti – přece jen trochu pozoruhodná. Kamarádil se například s Mischou Sebbou, synem lineckého židovského lékárníka. A do party je doplňoval Friedrich von Schmidt, syn hraběnky a rakousko-uherského polního maršála.

Eichmannovy školní výsledky nebyly vynikající.

Ba ani přijatelné.

Mladý muž s nesmělým pohledem, který prý tehdy ještě netušil, čím se hodlá v životě zabývat. Dopadlo to tak, že se stal jedním z nejhorších zločinců lidské historie. Kopie tohoto portrétu, která se po válce dostala do rukou „lovce nacistů“ Simona Wiesenthala, posloužila při jeho hledání a posléze i dopadení.

Rozhodně tedy neodpovídaly představám jeho otce, který chtěl, aby se jeho nejstarší syn stal ve všech směrech vzorným mužem, občanem a vlastencem, tedy se vším všudy příkladem pro ostatní. Proto se musel Adolf učit hrát na housle, proto musel navštěvovat šermířský klub a zúčastňovat se schůzek Křesťanského sdružení mládeže. Ne vše se však dařilo tak, jak si to táta Eichmann, který v té době už začal soukromě podnikat, zidealizovaně vysnil. A dokázal také rázně zasáhnout. Například v roce 1921, kdy po shlédnutí nepěkných známek na Adolfově vysvědčení uhodil do stolu a rozhodl, že syn se bude živit rukama, když na studium nemá hlavu, vůli a výdrž. A okamžitě vše také zařídil: odhlásil svého prvorozeného syna ze školy a zařídil mu učební poměr ve Vyšším spolkovém učilišti elektrotechnickém, strojním a stavebním.

Ani tady však mladý Eichmann neuspěl.

„Nebýval jsem pilným žákem,“ přizná i po mnoha desetiletích.

Učiliště opustil již po dvou letech, a tedy bez jakéhokoli kvalifikačního vysvědčení.

Vystřídal poté řadu zaměstnání, v těžební společnosti pracoval nějaký čas dokonce i pod zemí, pak s nevalnými výsledky prodával rádia. „V podstatě jsem si tehdy nevěděl rady se životem,“ zaznamená o mnoho let později ve své argentinské zpovědi. Znovu tehdy musela zasáhnout rodina, v tomto případě jeho nevlastní matka Marie. Využila svých četných vídeňských konexí a nasměrovala vyženěnému synovi další životní kroky. Devatenáctiletý Adolf Eichmann byl po přímluvě paní Eichmannové přímo v ředitelských kruzích přijat do funkce lineckého obchodního zástupce věhlasné firmy Vacuum Oil Company. A zůstane dějinnou ironií, že toto místo, které bylo pro něho nesporným společenským posunem vpřed, získal po doporučení židovského ředitele; rovněž personalista, který ho ve Vídni jménem firmy přijímal a zaškoloval, byl stejného původu.

Stal se tedy, lidově řečeno, cesťákem v olejích a pohonných hmotách.

A i když by se dle předchozího dění dalo soudit, že to opět skončí průšvihem, vše dopadlo jinak. Eichmannovi se v tomto pracovním postavení začalo dařit a uplatnil tu své dosud netušené organizační schopnosti. Objížděl na motocyklu hornorakouská městečka a vesničky, prodával firemní produkty, pak i vybíral místa pro zřízení nových čerpacích stanic, a ještě o něco později povýšil na zástupce Vacuum Oil Company pro celý salzburský kraj. Vydělával na rozdíl od časů minulých slušné peníze a vcelku úspěšně si vedl i v osobním životě. Zúčastňoval se společenských akcí, navštěvoval kavárny a pivnice, kde se v té době také hodně politizovalo, někde levicově, jinde pravicově, tu nacionalisticky, tu liberálně, a našel si i čas na jezdecký klub, kde si – jak bude hrdě vzpomínat – „předplatil svého oblíbeného koně“. A také se ve třicátém roce zasnoubil s dívkou ze spořádané středostavovské rodiny, s níž se však brzy poté rozejde, protože shodou náhod potká… Ale ne, o tom bude řeč až později.

Vše, zdálo se, směřovalo k zařazení do běžného životního proudu.

Zlomem se stal rok 1933.

V Německu se koncem ledna stal říšským kancléřem vůdce strany nacionálních socialistů (NSDAP) Adolf Hitler, tedy de facto Eichmannův skorospolužák z linecké reálky. A v květnu téhož roku si Eichmanna předvolal ředitel salzburské firemní pobočky Blum a oznámil mu, že nedobrá hospodářská situace ho nutí ke snížení počtu zaměstnanců, což chce řešit odchodem především neženatých mužů. Nabídl dohodu a velmi slušné pětiměsíční odstupné. Po letech vysloví Adolf Eichmann ničím konkrétním nepotvrzenou domněnku, že „vzhledem k židovskému původu pana Bluma i dalších vysokých činitelů firmy mohlo jít o politicky motivovaný akt msty, neboť v té době jsem byl již nikoli zcela neznámým členem nejen rakouské odnože NSDAP, která se všemožně vymezovala proti nadměrnému židovskému vlivu ve společnosti, ale byl jsem také příslušníkem oddílů SS“.

Takže msta…?

Židovské spiknutí…?

Pravděpodobně si to jen dodatečně a vlastně i alibisticky namlouval, ale brzy přijde čas, kdy se bude moci za tuto údajnou křivdu mnohonásobně pomstít.

Přátelství, nad nímž se vznášel stín šibenice

Jako kdyby do příběhu náhle vstoupil někdo úplně jiný.

K přeměně obyčejného lineckého Eichmanna, zaměstnance nadnárodní firmy, v „nikoli zcela neznámého člena NSDAP a SS“ došlo již ve dvaatřicátém roce. Nepřímou roli v tom nevědomky sehrál Eichmannův otec, který se sice také stal řadovým členem nacistické strany, ale jako malý podnikatel se ve vlastním zájmu snažil vyjít se všemi. Mezi jeho obchodní a kavárenské přátele patřil ostřílený nacionalistický harcovník Andreas Bolek, který se v roce 1929 stal lineckým gauleiterem, tedy župním vedoucím NSDAP. A patřil mezi ně také zdejší významný právník Hugo Kaltenbrunner, jehož syn Ernst, o tři roky starší než Eichmann, se už od studentských let vyznačoval vyhraněným radikalismem. A byli to právě ti dva, Bolek a Kaltenbrunner, kteří přivedli Adolfa Eichmanna na „tu správnou cestu pro chlapa tvého ražení“.

Dokonce je známo i datum, kdy k tomu došlo: 1. duben 1932.

„Župní vedoucí Bolek,“ vzpomíná Eichmann, „mě osobně pozval na schůzi NSDAP, která se v souvislosti s blížícími se místními volbami konala v linecké pivnici Märzenkeller. Přijal jsem toto pozvání, ale ještě jsem nebyl o ničem zcela rozhodnut. Ale hned poté, co Bolek dokončil svůj velmi přesvědčivý projev, přistoupil ke mně v uniformě SS oblečený Ernst Kaltenbrunner, přátelsky mi tykal a otevřeně dal najevo, že mají zájem o to, abych rozšířil jejich řady. Dokonce jsem si zapamatoval onu zvací větu: ,Du… Du gehörst zu uns!‘“

Tedy: „Ty… ty k nám patříš!“

Nezůstalo jen u slov: nabídl mu k podpisu stranickou přihlášku.

Oslovený mladý muž ji rovnou v pivnici podepsal.

Bylo rozhodnuto.

Šestadvacetiletý Adolf Eichmann se v dubnu 1932 stal členem nacistické strany s evidenčním číslem 899895. Za řádného příslušníka SS byl přijat ještě v tomtéž roce, kdy složil přísahu, obdržel průkaz s pořadovým číslem 45326 a byl zařazen do hornorakouské SS Standarte 37, jejímž lineckým velitelem byl Ernst Kaltenbrunner. Eichmann a Kaltenbrunner se tedy stali spolubojovníky, partnery a snad i přáteli. Oba budou v následujících letech uvnitř SS a posléze i ve vedení bezohledných represivních složek režimu rychle stoupat po mocenském žebříku a vzájemně si pomáhat.

Jistě si to tehdy neuvědomovali, ale bylo to spojenectví ve zločinu, mnohonásobném zločinu, nad nímž se tudíž již od počátku vznášel stín šibenice. Ani jeden z nich pak oprátce neunikne, byť k tomu dojde v různém čase a na místech značně od sebe vzdálených.

Esesman na plný úvazek a statkářská dcerka od Budějovic

Třiatřicátý rok byl i pro rakouské nacisty divokým obdobím.

Povzbuzeni Hitlerovým nástupem k moci v Německu se i oni rozhodli pro masivní ofenzivu. V dubnu se v Innsbrucku konaly obecní volby a NSDAP tu získala 41,2 procenta hlasů. Nemínili se s tím spokojit. Následující propagační kampaň probíhala pod jasným heslem: „Po Innsbrucku přijde na řadu Vídeň, Linec a celé Rakousko!“ Kancléř Engelbert Dollfuss, představitel pravicové koaliční vlády, se rozhodl, že jim tento záměr překazí. Odložil volby, nechal uzavřít centrály nacistů, tedy takzvané hnědé domy, vyhlásil zákaz jejich periodik a nechal zřídit polovojenské jednotky na ochranu demokracie v Rakousku. Vyvolalo to samozřejmě četné nepokoje, hospodské bitky, výbuchy nástražných náloží a četná bouřlivá veřejná shromáždění. „Dollfuss je mrtvým mužem!“ psalo se v záhlaví ilegálně šířených letáků. Pravdou se toto tvrzení stane až o rok později, v závěru července 1934, kdy v rámci pokusu o puč pronikne osmičlenná bojůvka nacistů do budovy říšského kancléřství a Otto Planetta, původem z Vyškova na Moravě, prchajícího Dollfusse zastřelí několika ranami do zad.

V té době Adolf Eichmann nepobýval v Rakousku.

Již v srpnu 1933, kdy úřední tlak proti nacistům i v Linci zesílil, se rozhodl, že se, řečeno jeho slovy, „navrátí do země, kde byl zplozen, ale kde především bude moci být více užitečný“. Kaltenbrunner mu zprostředkoval potřebná spojení a Eichmann tedy „sbalil do kufru svou hnědou uniformu, jezdecký oblek a holínky“ – a vyrazil do bavorského Pasova. Už si zde ani nemínil hledat civilní zaměstnání, byl zřejmě rozhodnut stát se esesmanem na plný úvazek, což předpokládalo, že se podrobí povinnému brannému výcviku. Absolvoval tuto několikatýdenní přeměnu na vojáka ve výcvikovém prostoru SS v Klosterlechfeldu, řízeném bavorskou politickou policií, jejímž šéfem byl říšský vůdce SS Heinrich Himmler. Pravděpodobně si zde nevedl nejhůř, protože již v září ho nasadili k operační jednotce SS, která se v pohraničních oblastech starala o nacisticky orientované uprchlíky z Rakouska. Na sklonku roku byl povýšen na SS-Unterscharführera, což se ve srovnání s vojenskou hodnostní stupnicí rovnalo četařské kategorii.

Adolf Eichmann v esesmanské uniformě.

Zatím tedy nic moc, ale mohl to vnímat jako startovní etapu.

První polovina roku 1934 uběhla ve znamení dalšího výcviku, nyní už také ideového, a to v rámci Rakouské legie, což byl specializovaný útvar prvního pluku SS Deutschland, který sídlil v Dachau a byl cíleně chystán k nasazení v Rakousku. V té době však již Adolf Eichmann čím dál nutkavěji pociťoval, že by měl na víc, než mu nabízela služba u čistě bojových jednotek, byť jinak v rámci SS, jak se vyjádřil, velmi oceňoval „význam mužné soudržnosti, elitní semknutosti proti nepřátelům a výjimečného odhodlání“. Když se však dozvěděl, že vzniká jakási bezpečnostní služba SS (Sicherheitsdienst – SD), okamžitě se rozjel do Mnichova a služební cestou požádal o přijetí. Kladné vyjádření obdržel 29. září 1934. Opět si tedy sbalil nepočetná zavazadla a vydal se do Berlína, kde se v Hohenzollernském paláci na Wilhelmstrasse číslo 102 poprvé v životě setkal s mužem svého osudu Reinhardem Heydrichem, kterého vůdce SS Himmler pověřil, aby zřídil a vedl tuto zatím nepočetnou bezpečnostní službu.

Až zpětně Eichmann v plné míře pochopí, jak významné to bylo setkání.

„Služební rozhovory s Heydrichem, který měl vždy a při všech příležitostech sklon k nadřazenému přístupu, nemívaly přátelskou podobu,“ napíše o tom po letech. „Přijímací pohovor byl v tom směru ještě horší. Heydrich se mě vyptával na mou minulost, zkoušel mne z různých znalostí, ale ani náznakem nedával najevo, co si o mých vyjádřeních myslí. Odcházel jsem od něho s pocitem, že mě zřejmě nepřijme, a až dodatečně jsem se dozvěděl, že dal souhlas k mému zaměstnaneckému převedení do Hlavního úřadu SD, což asi musel schválit i říšský vůdce SS Himmler. Ještě jsem pak prošel dalším školením a poté mě určili do oddělení V, referát I s označením Svobodné zednářství, kam spadalo také výzkumné pracoviště, muzeum a odborná knihovna.“

Zmíněné zaměstnanecké převedení znamenalo i určení tomu odpovídajícího platu.

A brzy poté také možnost pořídit si byt v Berlíně.

Rozhodl se tudíž, že si uspořádá také svůj soukromý život. Od roku 1931 byl zasnouben, a to dokonce již podruhé. Odmrštěna byla nyní předchozí favoritka z lineckých měšťanských kruhů a přednost dostalo černovlasé plnoštíhlé děvče, které kupodivu nepocházelo z klasického německého či aspoň rakouského prostředí. Kandidátkou na společný život s Adolfem Eichmannem se stala česká Němka Vera Lieblová, narozená 3. dubna 1909 v obci Mladé u Českých Budějovic, kde její rodiče Matyáš a Marie vlastnili rozsáhlou zemědělskou usedlost. Jak se ti dva poznali? Eichmann se v tom směru nikdy nevyjadřoval, jeho partnerka však ano, byť velmi stručně, skoro v holých a dost naivních větách – a ještě k tomu s odstupem tří desetiletí: „Byla jsem na výletě v Linci. Šla jsem na koncert. Podívala jsem se kolem sebe a uviděla Adolfa. Byla to z mé a snad i z jeho strany láska na první pohled.“ Sám Eichmann vskutku o lásce nikdy nemluvil, to nebylo jeho téma, ale je také možné, že se ho na ni nikdo neptal. Do Mladého u Budějovic však jezdil rád a jsou o tom i v našich archivech četné úřední záznamy.

Rozhodnutí o svatbě padlo v druhé polovině roku 1934.

Vera Lieblová v době, kdy se seznámila s Eichmannem.

Řadu měsíců trvaly potom přípravy. Muži SS, jimž bylo určeno, aby tvořili pro současnost i budoucnost pilíř čisté rasy, se totiž nemohli ženit jen tak ze svobodné vůle a čistě dle vlastního výběru. Souhlas musel připojit i Hlavní rasový a osídlovací úřad SS, jemuž bylo třeba doložit několikagenerační árijský původ obou zájemců o manželský stav. Adolf a Vera v této prověrce obstáli. Svatba se poté konala 21. března 1935 v bavorském Pasově, a to dokonce v místním kostele, protože slečna Lieblová, nastávající paní Eichmannová, na tom jako řádná katolička trvala.

První společný byt získali v Onkel-Herse Strasse 34 v Berlíně-Britzu.

A o rok později se jim narodil první syn.

Překvapivě se však Eichmann nezachoval podle vzoru svého otce a nepoctil potomka svým křestní jménem. Do života tedy nevykročil další Adolf, ale jen obyčejný Klaus.

Osudové rozhodnutí: od Svobodných zednářů k Židům

„Projevoval se v zaměstnání jako snaživý mladý muž, který dával najevo, že to pomocí dalšího vzdělávání chce někam dotáhnout,“ zaznamenal do Eichmannovy personální složky jeho tehdejší nadřízený Gregor Schwarz-Bostunich, podivínský bělogvardějský emigrant, posedlý akademickými úvahami o celosvětovém spiknutí bolševiků, Židů a svobodných zednářů.

Zaměstnání to ovšem muselo být dost nudné.

Spočívalo především ve jmenné kategorizaci desetitisíců členů německých zednářských lóží a třídění pečetních prstenů, medailonů a dalších rituálních předmětů. Po dokončení tohoto přehledu, což trvalo celkem několik měsíců, byla uspořádána ideologická výstava o „aktuální podobě svobodozednářského nebezpečí“, kterou navštívili i přední nacističtí činitelé v čele s Göringem, Himmlerem a Kaltenbrunnerem. Jejich pochvala jistě Eichmanna potěšila, ještě více ho však zaujalo vyjádření jiného návštěvníka výstavy v honosném muzejním sále sv. Jana. „Nevím, zda vás tato dosavadní činnost osobně uspokojuje, ale dost o tom pochybuji. Hodil byste se mi do mého oddělení. Pokud s mým návrhem projevíte předběžný souhlas, okamžitě to projednám s Heydrichem,“ řekl mu mezi čtyřma očima SS-Untersturmführer Edler von Mildenstein, rodák z Prahy, absolvent tamní techniky, ale svým současným zaměřením novinář, publicista a údajně i znalec židovské a sionistické problematiky, kterého Heydrich požádal, aby v rámci Hlavního úřadu SD zřídil specializovaný židovský referát.

Edler von Mildenstein žádal okamžité vyjádření.

Eichmann přikývl a brzy poté se v rámci SD stal zaměstnancem oddělení II/112.

Profesor David Cesarani, zasvěcený životopisec „architekta holocaustu“, ve své odborné studii uvádí myšlenku, kterou nelze necitovat: „Eichmann své rozhodnutí o nástupu do oddělení zaměřeného na Židy bude později zlehčovat. Obdobně jako své členství v NSDAP a vstup do SS se i tento životní posun snažil líčit jako obyčejný krok podnícený hlavně útěkem před nudou. Skutečně však jen pasivně přijímal cizí doporučení? Nelze přehlédnout, že o každý krok jeho pracovního života se rozhodujícím způsobem zasadil nějaký starší muž. Nejprve jeho dravý otec, pak Andreas Bolek, který ho přizval na schůzi NSDAP, a následně Kaltenbrunner, který ho vybídl ke vstupu do strany a SS. Nyní zasáhl Edler von Mildenstein svou zásadní, i když na pohled neškodnou pracovní nabídkou. Celý ten vývoj měl logiku. Eichmann se ubíral jedním vymezeným směrem. K Mildensteinovi možná opravdu přešel proto, aby unikl nezáživnému třídění zednářských předmětů. Nezalekl se však vyhlídky na práci v oddělení zaměřeném na potírání židovského ‚nepřítele‘. Přidají-li se k tomuto jeho rozhodnutí tehdejší nacistické postoje a existující protižidovské zákony, je jasné, že nemohl mít sebemenší iluze o tom, co bude tato práce obnášet. Vstupoval nyní sice jako začátečník, ale současně svými vlastnostmi jaksi předurčený budoucí predátor do nesmiřitelné ideologické války proti Židům.“

A dodejme k tomu, že již brzy to nebude jen válka ideologická.

Bude to válka ve svých důsledcích vyhlazovací.

Pravděpodobně si s tím zatím nelámal hlavu. Z jeho osobního hlediska nebylo důvodu, aby přechodu k programním židobijcům nějak litoval. Už koncem roku 1935 se dočkal povýšení na SS-Obersharführera (praporčíka). A nezůstalo jen u toho. Sedmnáctého září 1937 se vedoucí pracovník ústředí Sicherheitsdienstu SS-Untersturmführer Dieter Wisliceny, rodák z Východního Pruska, s nímž se v průběhu děje ještě mnohokrát a v různých souvislostech setkáme, rozhodl usednout k psacímu stroji, aby navrhl další Eichmannovo povýšení a připojil k tomu předepsaný způsob osobního zhodnocení:

„Rasa – nordický árijec.

Povaha – v práci spolehlivý, velmi svědomitý, soudružský.

Vzdělání – dobré obecné vzdělání.

Rozum – nadprůměrný.

Postřeh – znamenitý.

Postoj k nacionálním socialismu – Eichmann je přesvědčený nacionální socialista.

Chování – ve službě velmi dobré, v osobním životě bezúhonné.

Zdatnost – ocenění Sportovní medailí SS může získat až v roce 1938, protože si letos ve službě zlomil ruku.

Zaslouží povýšení? – Ano.“

Eichmannova kariéra se strmě drala vzhůru.

Měl našlápnuto, řekli bychom dnešním jazykem.

Věru cílevědomě a nutno mu přiznat, že pracovitě se v té době choval muž, který na počátku své dospělosti, tehdy ještě v Rakousku, otevřeně přiznával, že si „neví rady se životem“. Usoudil zřejmě, že v oblasti tajných služeb lze za dané situace, kterou vnímal jako revoluční a plnou nadějí, dosáhnut mnohem lepšího osobního uplatnění, než by se mu to mohlo podařit kdekoli jinde. Přestože nebyl v minulosti, jak víme, studijním typem, nyní se to pokoušel dohnat. Dopodrobna se prokousal propagandistickými texty o ideálech rasové čistoty a pominout nemohl samozřejmě ani bibli nacionálního socialismu, tedy Hitlerovu knihu Mein Kampf. Dal však také na radu svého „objevitele“ Edlera von Mildensteina, aby se seznámil i se základními díly těch, s nimiž je jim určeno se potýkat. Obstaral si tedy knihy Theodora Herzla Judenstaat (Židovský stát) a Adolfa Böhma Die Zionistiche Bewegung (Sionistické hnutí). A dokonce pak šel ještě dál, zakoupil si učebnici hebrejštiny a začal zdolávat první lekce. S odmítnutím se setkal jeho návrh, že by si k vylepšení jazykových schopností najal některého z berlínských rabínů, kterého by z fondu Sicherheitsdienstu platil třemi markami na hodinu, a dokonce mu bylo v této souvislosti výstražně naznačeno, že by takový osobní styk s židovským duchovním odporoval platným rasovým zákonům.

Červenec 1937: Adolfem Eichmannem vlastnoručně sepsaný životopis.

Výlet do Palestiny

Jiný Eichmannův nápad však šéfové schválili.

„Včera se to projednalo. Heydrich nás posílá na studijní cestu do Palestiny,“ oznámil mu počátkem září 1937 jeho bezprostřední nadřízený SS-Oberscharfüher Herbert Hagen, který měl sice vyšší hodnost, ale bylo mu pouhých čtyřiadvacet let.

Překvapující rozhodnutí?

Ano i ne.

Byly tu přece výchozí ideologické postuláty, jimiž se práce židovského referátu v rámci SD řídila: „Boj proti Židům je již od začátku jedním ze základních principů nacionálního socialismu. Řešení židovské otázky může a musí v budoucnu spočívat pouze v naprostém očištění Německa od všech Židů.“ V tajné pracovní studii, sepsané již počátkem roku 1937, Eichmann tuto myšlenku prakticky rozvedl: „Židé jsou národ propojený penězi. Aby se Německo zbavilo Židů, je třeba všemožně podporovat jejich vystěhovalectví, k němuž se však nechají dotlačit jen tehdy, bude-li zčásti, ale raději zcela zničena ekonomická základna jejich života v naší zemi.“ Byla to jasná direktiva: ožebračit a vyhnat! Kam však vyhnat? Také v tomto směru měl odborný referent Sicherheitsdienstu Adolf Eichmann vcelku jasno: „Bylo by vhodné je směrovat k tomu, aby se stěhovali do zemí, které neohrožují přímé německé zájmy, jako třeba méně rozvinuté a odlehlé státy v Jižní Americe, Africe a Asii, jmenovitě lze však v této souvislosti připomenout především Palestinu.“

Takže Palestina, oblast plná sváru – tehdy a vlastně dodnes.

Země Hospodinem prý zaslíbená Abrahámovi a jeho potomkům.

Adolf Eichmann se o palestinské téma začal hlouběji zajímat. Studoval archivy, navštěvoval sionistické organizace, v květnu 1937 služebně zajel také do Horního Slezska, kde tamní Židé měli pod zárukou Společnosti národů status chráněné menšiny. A setkával se samozřejmě i s různě věrohodnými a často tajuplnými osobnostmi, které se toulaly Evropou a tak či onak se zabývaly židovskou otázkou. Jedním z tohoto druhu mužů byl Fievel Polkes, který jako světaznalý obchodník a politický poradce pracoval pro Haganu, což byla podzemní židovská armáda v Palestině, tajně podléhající Židovské agentuře, tedy tehdejším ústřednímu řídícímu orgánu sionistického hnutí.

Eichmann se rozhodl, že se s Polkesem sejde.

Došlo k tomu v oblíbeném berlínském hotelu Zur Traube (U Hroznu) poblíž zoologické zahrady. Po vydatné večeři a dlouhé debatě došlo k zvláštnímu zjištění. „Oba jsme hovořili velmi otevřeně,“ vypověděl o tom Eichmann po letech, „protože jsme brzy dospěli k závěru, že se zájmy našich organizací alespoň v některých směrech shodují, a proto by bylo dobré navázat určitý, přísně vymezený druh spolupráce.“ Zní to podivně, ale jádro té shody lze snadno nahmátnout: hitlerovské Německo se v dané chvíli chtělo zbavit co největšího počtu Židů, a Hagana by naopak uvítala četné přistěhovalecké posily. Proto také během druhé schůzky Fievel Polkes při sklence vína navrhl: „Co kdybyste se zajel podívat do Palestiny? Mohlo by to pro vás být užitečné.“

Eichmann přikývl, ale nebyl si jist stanoviskem nadřízených, především tedy Heydricha.

Všemocný šéf Sicherheitsdienstu rozhodl kladně.

„Ať jede,“ řekl, ale protože si vše vždy držel pod kontrolou, dodal k tomu: „Ale ne sám. Chci tam mít také Hagena.“

Bylo to jasné. O Heydrichových rozkazech nebylo zvykem jakkoli diskutovat. Vybrané dvojici příslušníků SD přidělili tedy nějaké peníze na cestovní vybavení a příslušné oddělení jim připravilo krycí identitu. Eichmannovi nachystali novinářskou akreditaci listu Berliner Tagblatt, mladý a tomu odpovídajícím způsobem i mladě vyhlížející Hagen se vydával za studenta. Šestadvacátého září 1937 nastoupili v Berlíně do rychlíku a dopravili se přes Polsko a Rumunsko do přístavu Constanta, kde pro ně byla předobjednána kajuta na parníku Romania. Vypluli 29. září o půlnoci a se zastávkami v Istanbulu, Pireu a Bejrútu dorazili v podvečer 2. října do přístavu Haifa.

V té chvíli však jejich původní záměr ztroskotal.

Protože Haifa byla součástí britského mandátního území, což byla forma protektorátu, nesmlouvaví úředníci Jeho Výsosti dovolili „novináři a studentovi“ vstup na pevninu pouze turistickou formou, tedy na čtyřiadvacet hodin. Co jiného jim zbývalo než této možnosti přikázaným způsobem využít a udělat si prostě výlet? Najali jsme si drožku,“ uvádí se v jejich přísně tajném hlášení, „a objeli jsme moderní židovské přístavní město, dále jsme shlédli kolonii, kde žili němečtí protestanti, a vystoupali jsme také na legendární horu Karmel, odkud je výhled na židovské zemědělské osady v údolí Jezreel.“

To bylo všechno.

Třetího října parník Romania odplul z Haify do egyptské Alexandrie, odkud oba cestovatelé odjeli vlakem do Káhiry, kde se opakovaně a pokaždé marně pokoušeli získat víza do Palestiny. Přijel sem sice za nimi jako prostředník i sám Fievel Polkes, ale předchozí berlínskou shodu z hotelu U Hroznu se nepodařilo obnovit, protože Polkes požadoval, aby Židům odcházejícím z Německa se umožnilo převézt si do Palestiny kapitál ve výši přinejmenším 1 000 liber, což Hagen i Eichmann odmítali a trvali na tom, že je v zájmu Říše, aby majetek odcházejících Židů zůstal v Německu.

Nazpět do Berlína dorazili 26. října.

Na první pohled to byl promarněný měsíc, ale nic to neměnilo na skutečnosti, že Adolf Eichmann začal být do jisté míry považován za odborníka na židovské vystěhovalectví. Když se potom v listopadu 1937 konala v Berlíně ideová konference Sicherheitsdienstu, Eichmannovi tu bylo umožněno přednést jeden ze základních referátů s názvem Světové Židovstvo: politická činnost a vliv této aktivity na Židy usídlené v Německu.

Sklidil potlesk – dokonce i sám Heydrich prý jeho vystoupení ocenil.

Rok 1937, období nesporně stoupajících Eichmannových pracovních úspěchů, se blížil ke konci. „Netušila jsem, že to budou poslední Vánoce, které jako rodina poklidně prožijeme v Berlíně,“ o více než dvacet let později se svěří novinářům paní Vera Eichmannová.

Mnohá stěhování měla tehdy ještě před sebou.

O tom, co bude, však hovořili i jiní. Třeba režimní šéfpropagandista Joseph Goebbels. „Již brzy, velmi brzy, možná již v příštím roce ukážeme Evropě a světu,“ hřímal v přednovoročním projevu, „jakých činů je schopen národ, který jednotně a nezastavitelně kráčí za cíli svého vůdce. Naši protivníci zažijí mnohá překvapení.“

Nutno k tomu dodat, že velmistr lži se tentokrát dotkl pravdy.

Ve vrcholu pyramidy zla

Vídeňský pocit Adolfa Eichmanna: „Mám je v hrsti!“

Zlý rok 1938: počátek otevřené německé agrese.

Postupnými kroky se naplňovala na první pohled absurdně velikášská, leč bohužel časem i zcela zrealizovaná vize Adolfa Hitlera, který 5. listopadu 1937 na tajné strategické poradě prohlásil: „Cílem německé politiky je zabezpečit si a udržet masy lidí a jejich množství zvětšit. Jde o problém prostoru. U Rakouska a Československa se ani zdaleka nejedná o pouhé korektury hranic, ale o úmysl osvobodit deset milionů Němců žijících na těchto územích.“

První počin v tomto směru přišel na řadu již na jaře 1938.

S pomocí páté kolony, která tam – jak víme – působila již řadu let, padlo nacistům do náručí führerovo rodné Rakousko. Dvanáctý březen: „Říšskoněmecká vojska překročila hranice a započala s obsazováním…“ K náznakům odporu došlo jen na několika málo místech a byly dle daných rozkazů potlačeny nikoli s použitím nejhrubší možné síly. Ostudným doprovodným jevem, skvrnou na rakouské historii, byl však následný několikadenní pogrom, při němž si zdejší stoupenci nacistů a další občané násilně vyřizovali účty se stoupenci republiky, komunisty, sociálními demokraty – a hlavně také se Židy. Docházelo k rabování židovských obchodů a hromadnému veřejnému ponižování. Filmové záběry o tomto dění se rozběhly do světa: měly varovat, ale nevarovaly dostatečně. Zatčena byla také většina židovských předáků, do rakouských zákonů se co nejrychleji včlenila všechna v Německu již zavedená rasová opatření, načež – dle záznamů vídeňského kronikáře – celou židovskou komunitou otřásla těžko popsatelná hrůza a zoufalství.

Za této pro něho příhodné situace se do Vídně dostavil Eichmann.

V Rothschildově paláci na Prinz-Eugen-Strasse 22, někdejším letohrádku prince Evžena, který si pro své potřeby zabrala ústředna Sicherheitsdienstu, si zařídil honosnou kancelář a nadřízené v Berlíně požádal o „rychlé přidělení posil, neboť si v nejbližší době budu muset poradit s osudem zhruba dvou set tisíc rakouských Židů“. Ze sebevědomého způsobu jeho tehdejšího vyjadřování vyplývá, že SS-Untersturmführer, tedy vlastně pouhý podporučík Adolf Eichmann, který si na své povýšení hned o dvě příčky najednou musel ještě pár měsíců počkat, se již cítil být na poli protižidovské politiky v obsazeném Rakousku jedním z uznávaných šéfů. Oficiálního stvrzení tohoto postavení se dočkal 1. srpna 1938, kdy byl jmenován výkonným vedoucím vídeňské Ústředny pro židovské vystěhovalectví.

Byl to nesporně další přelom v jeho zavrženíhodné kariéře.

Norimberský žalobce Robert Kempner v roce 1945 označí toto období za „odrazový můstek ve zločinné dráze muže, pro něhož lidské životy ztrácely svou původní a z hlediska morálky nedotknutelnou hodnotu“, zatímco historik Gerald Reitlinger zvolí ještě přímočařejší hodnocení:

„Adolf Eichmann v těch dnech nastoupil dráhu masového vraha.“

Moc, po které zřejmě podvědomě toužil a kterou nyní poprvé v životě získal, mu nesporně lichotila, a především ho povýšila ve vlastních očích. Ale také mu tato moc, jak to tak bývá, začala hlubinně měnit charakter. Pocítili to mnozí z těch, kteří s ním tehdy spolupracovali či jinak přicházeli do styku. Stával se cynický sebestředným nadutcem. „Co do vzhledu působil Eichmann velmi dobře, byl vysoký, stále pečlivě upravený, na míru ušitá uniforma SS mu slušela, vystupoval sebejistě a jako kdyby si tak trochu začínal hrát na pánaboha,“ vyjádřila se o něm jeho vídeňská sekretářka. A ani sám Eichmann svůj pocit nadřazenosti nijak netajil. Kolegovi ze Sicherheitsdienstu Herbertu Hagenovi, s nímž byl v předchozím roce na studijní cestě do Palestiny, poslal z Vídně do Berlína jásavé sdělení:

„Všechny židovské organizace v Rakousku dostaly rozkaz předkládat mi každý týden hlášení. První vydání listu Zionistische Rundschau vyjde v pátek příští týden. Nechal jsem si předložit rukopisy a zrovna se věnuji nudné cenzorské práci. Ale povede to k cíli. V jistém smyslu to budou ,moje noviny‘. Každopádně ty židovské pány pěkně převezu, to mi věř. Nařídil jsem židovské obci a Rakouské sionistické organizaci, že musí do května 1939 připravit vystěhování celkem 20 000 nemajetných Židů, a oni to slíbili splnit… Mám je v hrsti! Bez porady se mnou se neodváží udělat ani krok. Tak to má být, protože pak se vše lépe uhlídá.“

Slova, k nimž netřeba nic dodávat.

Snad jen to, že Eichmann ve své sebestřednosti trochu i přeháněl. Židovská otázka ve svém souhrnu nespadala tehdy ještě zcela pod kuratelu operativních a jaksi předvojových složek Sicherheitsdienstu. Velmi významný vliv si v tomto směru přidržoval i druhý muž ve vedení říše, tedy nikoli nezištný a marnivě hrabivý maršál Hermann Göring, který teprve v červenci 1941 ustanoví šéfa SD Heydricha „říšským pověřencem pro řešení židovské otázky v Evropě“. Se svými názory přicházeli samozřejmě i zástupci ministerstva zahraničí, vedení armády a další říšských orgánů. Nehledě na tyto vnější vlivy však vše naznačuje, že Adolfu Eichmannovi byla tehdy ve věci bezohledného nátlaku na židovské vystěhovalectví nejen ve Vídni, ale v celém Rakousku ponechána až extrémní míra osobních pravomocí.

Druhá polovina třicátých let. Z Eichmannova pohledu se vytratila předchozí ostýchavost. Stával se pánem nad životy jiných.

„Nejdelší bič na jejich vyhnání tady držím já,“ pochlubí se při pijatice v jedné z vídeňských hospod úlisnému kolegovi Dieterovi Wislicenymu, který si tato slova pro vhodnou chvíli uchová v paměti.

A také tu pomyslnou délku biče dával Eichmann patřičně najevo.

„Navštívil jsem tehdy Vídeň a byl to pro mě jako pro právního teoretika, který se málokdy vyskytoval v terénu, nesmírně silný zážitek,“ napsal ve svých poválečných vzpomínkách Bernhard Lösener, který byl po řadu let vysokým činitelem říšského ministerstva vnitra a později vystupoval i jako svědek obžaloby v Norimberku. „Všude mě osobně prováděl Eichmann. Nádherné staré sály a chodby v Rothschildově paláce, jimiž museli židovští vystěhovalci projít, aby získali potřebné dokumenty, byly přecpány již na první pohled zoufalými a vystrašenými lidmi. Mnozí plakali. Raději jsem se k nim ale nepřibližoval, protože jsem cítil, že i mě a mé reakce na to, co vidím, Eichmann hlídá. Povšiml jsem si, jak všichni, kteří zde byli přítomni, reagují na jeho příchod. Ženy v hrůze odtahovaly stranou děti, jakmile Eichmanna uviděly, a on klidně kráčel, jako by procházel prázdnou ulicí, a čekající nešťastníky nevšímavě a skoro až štítivě odstrkoval z cesty. O něco později mě zavedl do kancelář zdejší Židovské náboženské obce, aby si zde vyslechl povinnou zprávu o její činnosti. Svolal si je, ale pak je zcela záměrně nechal na sebe čekat celé hodiny. Jakmile jsme vešli do místnosti, okamžitě vyskočili ze židlí a postavili se, jako by se nacházeli před velícím důstojníkem. Byli to lidé většinou staršího věku, pověření správou různých záležitostí týkajících se vídeňského synagogálního společenství. Eichmann oddrmolil jejich jména, položil otázky, načež oni odříkávali hlášení jako nějaká cvičená zvířata. Ve tvářích se jim ze všeho nejvíc zračil oprávněný smrtelný strach.“

Osmatřicátý rok prostě Eichmanna změnil.

Ze snaživého úředníka se stával tím, čím bude v míře ještě obludnější v letech následujících: nelítostným tyranem, který kráčí kupředu a za jehož zády zůstává nezměrné množství zoufalství, beznaděje, sebevražd, zničených rodin, rozbitých životních jistot. V létě ho mimořádně povýšili na SS-Obersturmführera (nadporučíka), což už byla konečně hodnost, za kterou se při výkonu „rychlé vystěhovalecké očisty Rakouska od prvořadé várky nejméně sto tisíc Židů“, jak to sám definoval, nemusel aspoň prozatím stydět.

Zhruba v téže době se rozhodl, že do Vídně přemístí i svou rodinu.

Skromný berlínský byt, který jim musel stačit v manželských začátcích, se pro nyní už tak mocného muž nehodil. V daném postavení velmi snadno obstaral kvalitnější obydlí ve Favoritenstrasse 14 ve IV. vídeňském obvodu. Vytvořit si zde dlouhodobý domov se však manželům Eichmannovým nepodařilo, v tom směru bude Eichmannovo „historické poslání“ příliš toulavé. Brzy se jim narodil druhý syn – dostane jméno Horst, ale v té době už paní Vera věděla, že je před rodinou další stěhování.

Čekala je Praha.

Kdo nyní přijde na řadu?

Nebylo o tom pochyb.

Jízdní řád hitlerovských expanzí měl až dosud značně předvídatelnou podobu. Sotva se poněkud uklidnilo znepokojení světové veřejnosti nad anšlusem (připojením) Rakouska, už tu byl najednou další protivník, jehož existence vzdorovala zájmům hitlerovského Německa. Nenáviděné Československo, ostrůvek masarykovsky pojaté demokracie ve střední a východní Evropě. Říšská propaganda začala líčit tuto zemi jako krutý žalář zdejší německé menšiny, která úpěnlivě volá po svém osvobození. „Pan Beneš, nebo já!“ vyostřil Hitler svůj svár s mužem na Pražském hradě, ke kterému cítil až patologickou osobní zášť.

Československo bylo poté zdoláno dvojím úderem.

Tím prvním již na podzim 1938, kdy nás ostudná dohoda z Mnichova oloupila o pohraniční oblasti, tím druhým v polovině března 1939, kdy se s německou podporou odtrhlo Slovensko, a území Čech i Moravy bez většího odporu obsadily jednotky wehrmachtu – a vznikl vnucený nám protektorát.

Dění, jež ovlivnilo i Eichmannovu pracovní náplň.

Dokonce už počátkem listopadu 1938, krátce poté, co si slovenští separatisté vymohli značné autonomní pravomoci, pozvali nejradikálnější z tamních radikálů Adolfa Eichmanna do Bratislavy, aby jim tlumočil své zkušenosti s protižidovskou vystěhovaleckou politikou. Eichmann tehdy do záznamu o cestě napsal, že „Slovensko by se již brzy mohlo stát vzorovou zemí v radikálním a vládou podporovaném přístupu k očistě země od židovstva“, ale k tomu v plné šíři dojde až později. Půl roku po Bratislavě začal Eichmann pravidelně navštěvovat Prahu. Tehdy už protektorátní Prahu. A nebyly to cesty jen tak náhodné.

Výsledek organizačního úsilí se dostavil v červenci 1939.

Prag-Streschovitz, Schillstrasse 11 (dnes Dělostřelecká ulice).

Adresa, kterou si leckdo z přeživších navždy uchoval v paměti.

Reprezentativní vila, v předchozím období patřící vyslanectví Nizozemského království, byla vybrána, aby posloužila jako centrála protižidovských aktivit nejprve na území Prahy a nejbližšího okolí, od února 1940 plošně v celém protektorátu Čechy a Morava. Zakládací listinou říšského protektora Konstantina von Neuratha byla 15. července 1939 zřízena a o týden později za účasti Adolfa Eichmanna a dalších významných hostů slavnostně otevřena pražská Ústředna pro židovské vystěhovalectví (Zentralstelle für jüdische Auswanderung Prag), zbudovaná podle již osvědčeného vídeňského vzoru. Nepodařilo se dohledat, kdo se o výběr právě tohoto objektu zasloužil, ale stojí za zmínku, že jen krátkou procházkou se ze Schillstrasse dalo dojít do tehdejší Molischovy ulice 22 (dnes U laboratoře), kde se na delší dobu, vlastně až do konce války, usadila po odchodu z Vídně Eichmannova rodina.

„Prahu jsem si zamilovala, byly to pro nás šťastné roky,“ prohlásí později, to již v Argentině, paní Vera Eichmannová. Těžko říct, zda na to máme být pyšní.

Střešovická idyla. Adolf Eichmann jako milující otec. Desetitisíce jiných dětí se jeho přičiněním v téže době dusily v plynových komorách.

Chod ústředny, řídící se – zatím – zásadou „ožebračit a vyhnat“, se rozběhl do obrátek.

Významný vliv si tu pochopitelně ponechával sám Eichmann, jemuž byla také adresována všechna souhrnná hlášení, ale formálními vedoucími ústředny byli postupně dva nacističtí činitelé, jimž toto jejich pražské angažmá nepřineslo osobní štěstí. Vyšší důstojník SS Franz Walter Stahlecker, Heydrichův oblíbenec a chráněnec, vystudovaný právník, opustil závětrnou Prahu již v roce 1940, působil pak v Norsku, ale vrcholu kariéry dosáhl v esesácké Einsatzgruppe A, která postupovala za Skupinou armád Sever a v prostoru Pobaltí a části Ruska až k Leningradu masově likvidovala „protivníky říše“. V zimě roku 1941 ohlásil Stahlecker do Berlína, že jeho muži popravili 249 420 Židů. Brzy poté byla do počtu mrtvých započtena ještě jedna položka: Stahlecker padl při střetnutí se sovětskými partyzány nedaleko města Krasnogvardějsk – a to 23. března 1942. Zhruba o šest týdnů tím v cestě do nenávratna předběhl Reinharda Heydricha, který si ho kdysi, v roce 1935, vybral do vedení Sicherheitsdienstu. Po odchodu Stahleckera řídil pražskou ústřednu blízký Eichmannův spolupracovník Hans Günther, původem z Erfurtu, a i jemu se stali osudnými partyzáni. V tomto případě ti čeští: Günther zahynul 5. května 1945 při přestřelce poblíž Hlásné Třebáně.

Ale to nás proud času zahnal až příliš daleko.

Ještě leccos je třeba dopovědět k létu a podzimu roku 1939, kdy v souvislosti s německým napadením Polska a tedy i vypuknutím druhé světové války čekal Eichmanna další postup do vyšších pater říšské politiky. Již 21. září 1939 ho povolali z Prahy do Berlína na tajnou poradu, kde se řešily otázky uspořádání poměrů na obsazovaném polském území a kde padlo rozhodnutí, že hlavní pravomoci v tomto směru připadnou bezpečnostním složkám, v jejichž čele stáli Himmler, Heydrich a šéf gestapa Müller. A právě od Heinricha Müllera se Eichmann dozvěděl, že se už nepočítá s jeho dalším pobytem v Praze a v nejbližší době mu bude svěřeno vedení Říšské ústředny pro židovské vystěhovalectví se sídlem v berlínské Kurfürstenstrasse 115-116.

Takže další stěhování…

Tady však Eichmann narazil – a to jako manžel. Jeho choť Vera mu připomněla, že se během čtyř let stěhovali již třikrát, v čemž nehodlá pokračovat. Dala najevo, že vila v Praze-Střešovicích, kde se v přízemí usadila i její sestra s manželem, jí vyhovuje a míní zde setrvat, jak se po mnoha letech vyjádří, „až do konce války“, přičemž nemohlo být pochyb o tom, jakou podobu konce války si tehdy optimisticky představovala. Eichmann tedy putoval do Berlína sám. Těžko říct, s jakými pocity, ale jedno je jisté: v nejbližších letech ho čekalo tolik povinností spojených s cestováním, že by mu na rodinu tak jako tak nezbývalo mnoho času.

Ať mluvili, jak mluvili, byl to jazyk vrahů

Rychlým vojenským rozdrcením Polska padly skoro už všechny zábrany a nacističtí předáci začali otevřeněji než dřív hovořit tom, jak si představují podobu té části světa, která se nachází či bude brzy nacházet pod jejich kontrolou. Sám Adolf Hitler 6. října 1938 v triumfálním projevu k poslancům Říšského sněmu výrazně odkryl karty: „Porážka Polska otevřela cestu k přesídlení národností a novému etnickému uspořádání, v jehož rámci se radikálním řezem vyřeší i židovská otázka.“

Už tedy ne jen pouhý tlak na vystěhování, ale radikální řez.

Náznak toho, k čemu dojde.

Náznak – ale již nyní v tom vnímáme jazyk vrahů.

Zcela tomu odpovídá i první rozkaz, který byl uložen Eichmannovi v jeho nové funkci. Vůdce dal najevo, že chce, aby z Katovic byli bezodkladně a s využitím všech možných prostředků odstraněni všichni Židé a město poté bylo připojeno k východnímu Hornímu Slezsku. Podobných rozkazů přibývalo potom geometrickou řadou. Započaly nucené a četnými ztrátami na životech provázené přesuny statisíců lidí, chystalo se zřizování ghett a v mnoha případech byla vůdčí role za zajištění těchto akcí přenesena právě na Eichmanna, kterého šéf Hlavního říšského bezpečnostního úřadu (RSHA) Reinhard Heydrich dne 19. prosince 1939 jmenoval „zvláštním referentem pro vyklizení východních provincií“ (referát IV D 4 s názvem Emigrační a evakuační agenda). „Podílel jsem se tehdy na mnoha nedozírných historických změnách, dopadala na mne váha odpovědnosti za to, co se dělo, ale před povinnostmi nebylo kam uniknout,“ vypoví Eichmann po letech při vyšetřování v Izraeli.

Dle všeho se o jakékoli uniknutí ani nepokoušel.

Proč také, když úspěšná válečná tažení zatím skoro stoprocentně potvrzovala tezi o neporazitelnosti hitlerovských armád? V dubnu 1940 německá vojska obsadila Dánsko a vylodila se v Norsku. V červnu téhož roku se kapitulací Francie vítězně uzavřelo západní tažení wehrmachtu (Nizozemsko, Belgie, Lucembursko, Francie). V dubnu 1941 Němci zahájili útok na Jugoslávii a Řecko.

Byly to mezníky válečné historie.

Ale nejen to: i četných Eichmannových aktivit.

Vojáci bojovali a dobývali území, zatímco ti, kteří přicházeli za nimi, měli na starosti teror. Málokterý z nacistických hodnostářů tehdy najezdil tolik kilometrů jako Eichmann. Přirovnat bychom ho mohli k obchodnímu cestujícímu s brutalitou a násilím. V březnu 1941, kdy v horečném tempu vrcholily přípravy na operaci Barbarossa, tedy napadení Sovětského svazu, což Hitler vnímal jako křižácké tažení proti židobolševismu, se také do podoby, která zůstane až do konce války, upravila organizační struktura v rámci RSHA. Pod Eichmannovým vedením vznikl referát IV B 4 se stručným, ale úderným vymezením činnosti: židovské záležitosti. Vše bylo připraveno ke krokům, které z logiky vývoje nemohly nepřijít.

Dne 22. června 1941 silná německá armádní uskupení udeřila na Sovětský svaz. Započala válka, kterou sám říšský kancléř Adolf Hitler označil za ideologickou a vyhlazovací.

Vyhlazovací!

Slovo, které již brzy, velmi brzy, získá hmatatelnou vypovídací hodnotu.

Vůdce nařídil…

Září 1941.

Německým vojskům se na území Sovětského svazu zatím dařilo a tomu rámcově odpovídala i atmosféra v nejvyšších říšských kruzích. Rozhodli se až do absurdna posunout hranice svých rozhodnutí. A právě v té době si k sobě Heydrich pozval Eichmanna, povýšeného již předtím na SS-Obersturmbannführera (podplukovníka), což byla nejvyšší hodnost, jaké během své kariéry dosáhne.

Nebylo to obvyklé setkání, jedno z mnoha.

Šéf RSHA Eichmanna hned v úvodu upozornil, že to, co mu nyní jako vrcholné říšské tajemství sdělí, má zásadní význam pro jeho budoucí práci. „Jste ochoten podílet se na dějinně závažném úkolu, největším, jaký si umíte představit a jaký vám byl kdy svěřen?“ položil pak formální otázku.

Eichmann dal najevo, že je připraven ke splnění všeho, co mu bude nařízeno.

„Dobrá, čekal jsem tuto vaši odpověď,“ kývl Heydrich a řekl: „Jsem tudíž oprávněn vám jako málokomu jinému oznámit, že vůdce nařídil fyzickou likvidaci všech Židů na říší ovládaném území. Zdůrazňuji, že tím má na mysli bez výběru všechny Židy. Je to válka, kterou německému lidu vnutilo mezinárodní židovstvo, a my se s tím musíme čestně vyrovnat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Eichmann: Architekt holocaustu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.