Alice Novak – agent 008

Kamarádi z mokré čtvrti

Jiljí Kocian

Alice Novak – agent 008

/akční novela trochu jinak/

Praha

2. září

Narychlo svolaná schůzka zástupců několika ministerských oddělení s předsedou vlády se konala v zasedací místnosti jedné přísně utajené budovy. Jemné šumění klimatizace přehlušoval bzukot podrážděné masařky, která na šéfa vlády neúnavně dorážela. Ten -v potem prosáklé košili - máchal zlostně baculatýma rukama a funěl jako lokomotiva před Metalšrotem.

„Máme zájmy po celým světě. Nemůžem si dovolit ztratit respekt. Tohle teda musíme zmáknout fofrem, jasný?“

Tři oslovení muži kývali překotně hlavami, jakože je jim to úplně jasné. Premiér se tedy odmlčel a čekal nějaké návrhy z jejich strany.

„No, psaný je to správně. Bez chyb, takže by byla možná vazba na někoho odsud. Z republiky,“ prolomil trapné ticho zástupce ředitele rozvědky, chlapík v upjatém pepitovém sáčku, co přes kýbl neviděl autobus.

Všichni obrátili zraky k plastové obrazovce umístěné na zdi zatemnělé místnosti a očima rentgenovali dvojjazyčný vzkaz, určený jednak šéfovi komisařů EU, jednak přítomnému předsedovi vlády. První verze byla psaná anglicky, druhá česky a doslova zněla: MÁME VAŠEHO EUROKOMISAŘE. POŠLETE DVA MILIONY EURO V POUŽITÝCH BANKOVKÁCH. DONUŤTE HO, AŤ STÁHNE NÁVRH ZÁKONA O REGULACI SLUNEČNÍHO SVITU, NEBO VÁM KOLEGU BUDEME POSÍLAT PO KOUSCÍCH. A ZAJISTĚTE, AŤ UNIE ZRUŠÍ ZÁKAZ DOSLAZOVÁNÍ VÍN!

„To je teda nadělení. Je to pitomec. Já to vím, vy to víte a vědí to všichni. Ale musíme ho z toho dostat. Jinak hrozí blamáž! Koho na to nasadíte? To chce fakt špičkovýho člověka. Machra nad machry. A musíte sakra pohnout těma svejma zadnicema!“ zasyčel premiér jako děravý kotel a zhroutil se do rudě polstrovaného křesla.

Přítomní se jeden po druhém odplížili k zadním dveřím a zmizeli ve vedlejším salonku, kde na sebe přes stůl čučeli analytici a lidé z operačního.

„Kterého z těch vašich zabijáků na to vypustíte, Martine?“ zeptal se skrček v pepitovém minisáčku a přes silné čočky kovových brýlí civěl na ředitele bezpečnostní služby, chasníka, co měl snad ještě hustší obočí než soudruh Brežněv, široká ramena a ruce jako lopaty. Vypadal, že se těma rukama živí. Měl sice v popisu práce bezpečnost, dokonce bezpečnost státu, ale tuto bohulibou činnost vykonával jaksi bokem, spíše jako melouch a těma obrovskýma rukama hrabal především pro sebe. To potažmo činili i jeho agenti a tím vyplňovali drtivou část pracovní náplně.

„Nejsou lidi,“ odsekl zlostně a zamračil se na svůj protějšek za stolem. „Všechny schopný chlapy mám v terénu.“

„Hoši, brzděte!“ štěknul náměstek ministra, vysoký muž s pečlivě ostříhanými černými vlasy, v elegantním tmavomodrém obleku, béžové hedvábné košili a pestré vázance s abstraktními vzory. „Teď není čas na nějaké vaše přestřelky. Slyšeli jste ho, né?“ cukl hlavou směrem ke světlezelené zdi, co je oddělovala od vedlejší místnosti.

„Když na to nasadíme tvoje agenty, tak z toho uneseného vola bude cedník dřív, než ho rozporcujou jeho únosci,“ pokračoval náměstek. Chvíli mlčky hloubal a lžící zlostně propichoval pytlík s čajem, zalitý vodou v bílém porcelánovém šálku. Když ho úplně rozcupoval, obrátil zrak k prťavému zástupci ředitele rozvědky. „Co vytvořit profil a jaksi vygenerovat novýho agenta?“ zeptal se po chvilce ticha.

Trpaslík si povytáhl klopy a obrátil se na muže, co seděl vedle něj. Byl to špičkový počítačový odborník, jenž se proslavil mimo jiné tím, že takřka sám, bez cizí pomoci, dokázal pohřbít primární zpravodajskou databázi. Společnému týmu povolaných expertů a počítačových hackerů trvalo týdny, než umrtvené nitky znovu navázali a oživili.

***

Brusel

6. září

Vyšla z pološera baru a náhlý úder ostrého venkovního světla ji oslepil. Nahmátla tmavé sluneční brýle a vykročila směrem k podzemním garážím. Jakmile vstoupila dovnitř, ovanul ji příjemný chlad. Vítaná změna po té výhni venku.

Zaklepala na okénko kabiny hlídače, čímž Juanu Sanchezovi přetrhla snění o sladkém nicnedělání.

„Haló, seňorína Novak!“ vypískl a rozzářil se jako karibské Slunce.

S úsměvem se otočila. „Haló!“

Blížili se k dlouhému bílému Ferrari. „Bezvadné auto,“ prohlásil obdivně Sanchez. „Nejkrásnější ze všech tady.“

Přikývla a sledovala ho pohledem, dokud nezmizel. Poté otevřela dveře a nastoupila. Do nosu se jí dral drsný pach oleje, benzínu a kůže z polstrování. Vklouzla za volant a položila na něj ruce. V téhle pozici setrvala hodnou chvíli a probírala se svým životem. Ten byl doposud jedním velkým dobrodružstvím, stříknutým notnou dávkou nebezpečí, rychlými auty a urostlými muži.

Pohozením hlavy snad chtěla hodit případné obavy někde dozadu za sebe. Hrábla po klíči a nastartovala. Motor zaburácel. Sanchez byl v mžiku „auf“ a salutoval před svou budkou.

Brumlající bílý šíp jakoby opatrně vykouknul ze šera podzemních garáží. V okamžiku ale zvuk motoru zesílil, vyšplhal nejméně o jednu a půl oktávy a Ferrari, uhánějící po Rue de l‘Avenir mizelo z dohledu. Prolétlo rušným Saint-Gilles a prudce zabrzdilo před vilou z pálených cihel a zelenými okenicemi na začátku Forest Vorst. Od střechy, místy pokryté měděnkou, co vypadala jako poklop na rautový chafing, se odráželo zářijové slunce a vytvářelo blýskavá prasátka.

Popojela před masivní kovovou bránu s tepanými motivy květů a listů, sundala tmavé sluneční brýle, dvakrát za sebou zatroubila a strážní kamery u vjezdu obdařila širokým přátelským úsměvem.

Brána se neslyšně otevřela a blyštivý krasavec projel po cestičce vysypané bílým pískem, lemované keři rododendronů a sestříhaných travnatých ploch, na parkoviště před vchodem do vily. Zůstal stát poněkud nepatřičně mezi dvěma dodávkami s reklamou nějaké elektromontážní firmy.

Svižně vyskočila z vozu, potáhla neposlušnou sukni a rukou jemně načechrala vlasy. Vazoun s nápadně vypouleným sakem, co čekal venku před vchodem, jí galantně podržel dveře a po širokém schodišti se zábradlím, zdobeným stejnými motivy jako na bráně venku, ji dovedl do prvního poschodí. Otevřel tapecírované dveře, pokynul, aby vešla, a někde se vytratil.

***

Malý vyuzený muž v malém zakouřeném pokoji. Tak nějak jí to připadalo vždycky, když sem vstoupila. Prostě malý uzenáč v malé začouzené cimře.

Žádná uklízečka nesměla vstoupit, odhrnout těžké závěsy zakrývající velká kastlová okna a vyvětrat. Všem, bez výjimky, byl vstup do místnosti zakázán, pokud nebyl kolonel Frost v kanceláři..

Kouř z cigaret, doutníků i fajek různých tvarů a velikostí byl přítomen všude. Ve ztemnělé místnosti zalezl do sešlapaného, kdysi sytě modrého tepichu, usadil se v registraturách i mezi řadami knih v různobarevných obalech. Popel posypal akta a složky na obrovském psacím stole. Zelené stínítko stolní lampy směřovalo světlo na jeho popelem ušmouranou skleněnou desku. Jeden nemusel být bůhvíjaký pozorovatel, aby si nepovšimnul šedivého popela na rukávech malého mužíčka, zabořeného do tmavohnědého koženého křesla a zahaleného oblakem kouře. Ty rukávy, zakončené kostnatými drápy, trčely tak nějak výhrůžně z oné kouřové clony.

Stařík máchnul jedním pařátem, trochu rozhrnul modravý kouř a jeho oči v barvě toho modrého vyšisovaného koberce jí věnovaly pohled vřelý jak grónský ledovec před globálním oteplením.

„Vítejte Elis.“ Jeho hlas zněl, jako když kry onoho ledovce narážejí o sebe. „S tím Rumunem, to byla perfektní práce,“ pronesl zkroucený mužík pochvalně.

„Ano, pane plukovníku. Našla jsem ho – jak jste předpokládal – v Dominikánské republice. Nechtělo se mu se mnou zpátky a rozhodl se, že mě odklidí z cesty. To bylo poslední rozhodnutí v jeho životě. Díky tomu že byl nenažranec, měl uloupené diamanty stále ještě u sebe.“

„Já věděl, že je na vás spoleh, Elis,“ pronesl tím svým libozvučným hlasem. Během řeči něco přehraboval na svém mohutném stole, až mezi prsty v zakouřeném pološeru sevřel malou kazetku a tu po skleněné desce popostrčil směrem k ní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alice Novak – agent 008 / Kamarádi z mokré čtvrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.