OSHO

Hledání

Najděte svou vnitřní sílu, rozviňte svůj potenciál

Copyright © 1976, 2013 OSHO International Foundation,

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

Translation © Jana Žlábková, 2021

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

Special thanks is given to the Fuzoku Tenri Librari, Tenri University, Japan, for thein generous permission to use the illustrations of Gomizen’s Ten Bulls of Zen. Permission arranged via OSHO International Foundation.

Originaly published as: The Search: Finding Your Inner Power, Your Potential, by Osho

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks.)

[Any photos, images of Osho or artwork hned or under copyright by OIF and supplied to you by OIF need an explicit permission from OSHO International Foundation.]

ISBN 978-80-7593-328-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-329-4 (mobi)

Předmluva

Zen není filozofie. Pokud k němu přistupujete jako k filozofii, vydali jste se už od začátku nesprávným směrem. Filozofie je otázkou mysli, zatímco zen mysl úplně přesahuje. Zen je proces překonání mysli, vzdálení se mysli. Jde o proces transcendence, o proces probíhající mimo mysl. Nelze ho pochopit pomocí mysli, protože mysl v něm nemá žádnou funkci.

Zen je stav bez mysli, to je třeba mít na paměti. Není to védánta. Védánta je filozofie a dá se velmi snadno pochopit. Zen není dokonce ani buddhismus. Buddhismus je také filozofie.

Zen je velmi výjimečný rozkvět. Zen je spojení Buddhových prožitků s prožitky mistra Lao-c’. Buddha je koneckonců částí indického dědictví. Mluvil řečí filozofie, a přitom naprosto jasně, takže mu dokážete porozumět. Ve skutečnosti se vyhýbal všem metafyzickým otázkám. Jeho úvahy jsou prosté, čiré a logické. Ale jeho prožitky nepocházely z mysli. Snažil se zničit vaši filozofii tím, že vám poskytl její opak. Trn z paty se dá odstranit jiným trnem a stejně tak se Buddha snažil odstranit filozofii z vaší mysli jinou filozofií. Jakmile je trn venku, můžete oba trny zahodit a dostanete se mimo mysl.

Když se Buddhovo učení dostalo do Číny, stalo se něco úžasného. Došlo ke křížení. Čínský mistr Lao-c’ líčil, jak prožívá tao, naprosto nefyzickým, absurdním a nelogickým způsobem. Když se buddhističtí mystici setkali s taoistickými mystiky, okamžitě se navzájem pochopili, srdcem, nikoli myslí. Cítili vibrace, viděli, jak se otevřel stejný vnitřní svět, cítili tutéž vůni. Byli si stále bližší a díky jejich splývání se začalo rodit něco zcela nového. Zen. Obsahuje krásu Buddhy a krásu mistra Lao-c’. Je jejich dítětem. K takovému setkání nedošlo nikdy předtím ani nikdy potom.

Osho, Chození v zenu, sezení v zenu

1

Hledání stop býka

Ten býk se nikdy neztratil – protože jste jím vy sami.

Ten býk je vaše energie, váš život.

Ten býk je principem vaší dynamiky.

Ten býk se nikdy neztratil.

1. Hledání býka

Na pastvinách tohoto světa

neustále rozhrnuji vysokou trávu a hledám býka.

Jdu podél bezejmenných řek,

bloudím po neproniknutelných cestách vzdálených hor,

docházejí mi síly, už nemám téměř žádnou energii,

ale býka pořád nemůžu najít.

Slyším jen cvrkot sarančat v nočním lese.

Komentář:

Ten býk se nikdy neztratil. Proč ho hledat? Nemůžu ho najít jen proto, že jsem se vzdálil od své pravé podstaty. Jsem zmatený a ztratil jsem dokonce i jeho stopy. Daleko od domova vídám mnoho křižovatek, ale nevím, která cesta je správná. Drží mě v zajetí lačnost a strach, dobro a zlo.

2. Nalezení stop

Na břehu řeky pod stromy jsem nalezl stopy!

Vidím je i pod voňavou trávou.

Nacházejí se v hloubi vzdálených hor.

Ty stopy jsou stejně očividné jako nos toho,

kdo hledí vzhůru k nebi.

Komentář:

Hledím na stopy býka a začínám chápat podstatu nauky. Uvědomuji si, že ze základu bytí je stvořen nespočet entit, tak jako je z jednoho kovu vyrobeno mnoho věcí. Nejsem-li schopen rozlišovat, jak mohu rozpoznat pravé od nepravého? Ještě jsem neprošel branou, nicméně už jsem objevil cestu.

Vydáváme se na zcela výjimečnou cestu. Deset obrazů zenového býka je v dějinách lidského vědomí něčím naprosto jedinečným. Lidé se snažili vyjádřit pravdu mnoha způsoby, ale zjistili, že ať dělají cokoli, stejně zůstává nevyjádřena. Když o ní mluvíte, pořád uniká – je nepolapitelná. Nelze ji nijak popsat. Slova, která používáte, ji nemohou obsáhnout. A jakmile ji vyjádříte pomocí slov, jste nešťastní, protože máte pocit, že něco podstatného zůstává dál skryto a vy jste nezachytili podstatu. Deset obrazů zenového býka je úsilím popsat velmi prostě nepopsatelné. Nejprve se zaměříme na historii těchto deseti obrazů.

Původně jich bylo osm, nikoli deset, a nebyly buddhistické. Byly taoistické. Jejich původ je neznámý. Nikdo neví, odkud pocházejí a kdo namaloval první obrazy býka. Ve dvanáctém století je přetvořil čínský zenový mistr Kakuan a přidal k nim další dva, takže z osmi obrazů bylo deset. Ty taoistické končily osmým zobrazujícím prázdnotu. Ale Kakuan stvořil dva nové obrazy. Jde o úžasný příspěvek zenu k duchovnímu vědomí.

Když se člověk vydá na vnitřní cestu, opustí tento svět, zbaví se všech překážek a odmítne nepodstatné věci, aby mohl najít ty podstatné. Snaží se zbavit veškeré zátěže, aby cesta byla snazší, protože směřuje k výšinám, k největším výšinám – k vrcholu lidských možností. Člověk opouští svět a zříká se ho. A nezříká se jen světa, ale i mysli, protože mysl je příčinou celého tohoto světa. Svět majetnických tužeb je pouze vnější částí. Vnitřní částí je mysl, toužící mysl, lačná mysl, závistivá soupeřivá mysl, mysl plná myšlenek. To je semínko.

Člověk se oprostí od vnější i vnitřní části a náhle je téměř prázdný. Právě v tom spočívá smysl meditace. A pak je úplně prázdný. Ale je to konec? Taoistické obrazy končily prázdnotou. Kakuan říká, že to není konec, protože člověk se navrací do světa, zpět na tržiště, a až potom se kruh uzavře. Samozřejmě se vrací jako někdo úplně jiný. Nepřichází s ničím starým. Staré je pryč, navždycky pryč. Člověk je zcela nový, znovuzrozený – jako by nikdy neodešel. Vrací se svěží a panensky čistý. Znovu žije v tomto světě, a přesto žije mimo něj. Znovu je obyčejným člověkem – štípá dříví, nosí vodu ze studny, chodí, sedí, spí. Žije jako naprosto běžný člověk. Ale uvnitř, v hloubi nitra, je neporušená prázdnota. Člověk se pohybuje ve světě, a přesto ho nemá v mysli, nemá ho uvnitř. Žije nedotčený světem, žije jako květ lotosu.

Dva poslední obrazy vracejí hledajícího do světa. Kakuan tím stvořil cosi nesmírně krásného. Člověk se navrací na tržiště světa, a navíc přichází s lahví vína a je opojený – opojený božskostí. Chce pomáhat druhým, aby také poznali stav opojení. Mnozí jsou žízniví, mnozí hledají, mnozí se potácejí na cestě, mnozí bloudí v hluboké temnotě. Člověk se vrací do tohoto světa, protože s nimi soucítí. Pomáhá dalším poutníkům dospět k cíli. On už ho poznal a teď si přeje, aby ho poznali i ostatní lidé. Stal se osvíceným a chce, aby byli osvícení i oni. Všichni se snaží dojít ke stejnému cíli.

Původní taoistické obrazy jsou krásné, ale nevyjadřují úplně všechno. Něco jim chybí. Prázdnota je úžasná, nicméně lze dosáhnout ještě čehosi vyššího. Opakuji, že prázdnota je úžasná, ale není dokonalá. Její dokonalost je v podstatě negativní. Člověk se zřekl světa, ale ještě nepoznal lásku. Chybí pozitivum. Člověk se zbavil neštěstí a utrpení, ale neprožil nadšení a extázi. Poznal poklidné ticho, jež je nádherné, ale poklid není naplnění, překypující radost a blažený tanec vnitřního bytí.

Právě v tom Kakuan překonává taoismus i buddhismus, protože ty končí prázdnotou, jako by tím cesta skončila. Dosáhli jste Everestu – chladného, soustředěného, klidného. Jaký má pak smysl vracet se na tržiště světa? Pokud není meditace spojena se soucítěním, stále se v ní skrývá vaše ego. A pak je meditace pořád sobecká.

Jestliže nepláčete a nehrnou se vám slzy do očí kvůli ostatním lidem, jestliže se nevrátíte do světa, abyste pomáhali těm, kteří bloudí, pak vaše meditace není opravdu duchovní. Pomohla vám, takže se cítíte velmi dobře, ale není-li plná soucítění, jež proudí všemi směry, jste jako strom, který přestal růst a už nikdy nerozkvete. Strom se zelená a vypadá krásně a zdravě, ale bez květů není dokonalý. Nemá-li květy, je sice moc hezký, ale ještě nedosáhl dokonalosti. Musí rozkvést, aby vítr roznášel vůni jeho květů všemi směry existence.

Kakuan navrací člověka zpátky do tohoto světa. A je přirozeně úplně jiný, takže ani svět nemůže být stejný. Člověk přichází na tržiště, a přitom je dál pohroužený do meditace a ani tržiště nemůže rozptýlit jeho soustředěnost. Pokud tržiště narušuje vaši koncentraci, znamená to, že meditace není úplná. Jakmile vás něco rozptyluje, byla vaše meditace nepřirozená – uvedli jste se do klidu a určitým způsobem jste se ovládali. Meditace ještě není spontánní, neproudí přirozeně. Něco se stalo, ale jen proto, že jste se snažili, aby se to stalo. A pak máte strach vrátit se na tržiště.

V Himálaji najdete mnoho sannjásinů, kteří skončili u osmého obrazu býka. U prázdnoty a ticha. Není na tom nic špatného, to je pravda, ale nedá se říct, že by rozkvetli a ve větru byla cítit jejich vůně. Světlo září jenom pro ně. Je na tom něco nehezkého. Člověk to možná hned nevidí, ale jakmile se nad tím zamyslíte, zjistíte, že jsou sobečtí. Zpočátku je takové sobectví v pořádku, protože jinak by nemohl nastat růst, ale když se meditace postupně mění v opravdové rozjímání a blíží se k vrcholu, musí ego zmizet spolu se sobectvím. Musíte splynout s celkem a být s ním v jednotě.

Kakuan navíc říká, že člověk se vrací s lahví vína. To je nesmírně důležité! Je opojený božskostí. Není klidný a tichý, ale tančí, zpívá a je kreativní. Neutíká a neskrývá se v jeskyni. Je tak svobodný, že už nemá smysl někde se skrývat. Svoboda se stala jeho přirozenou vlastností.

Pak je svět novým dobrodružstvím. Kruh se uzavřel. Ze světa zpátky do světa. Člověk vyšel z tržiště a zase na něm skončil. Ale všechno je samozřejmě úplně jiné. Už nemáte mysl, a proto je tržiště stejně krásné a tiché jako Himálaj. Není mezi tím rozdíl. A lidé jsou žízniví. Pomáháte jim, ukazujete jim cestu.

Buddha řekl, že jakmile se člověk stane siddhou, má dvě možnosti. Buď se spokojí s tím, čeho dosáhl, setrvává v tomto stavu a je jako jezero – svěží, chladné, poklidné, bez jediné vlnky, ale jen jako jezero… Je svým způsobem statický, neproudí jako řeka. Buddha používal dva termíny. Toho, kdo se stal jezerem, nazýval arhat, což znamená, že dosáhl dokonalosti, ale nezajímá se o druhé. Tím druhým slovem je bódhisattva. Jakmile meditace rozkvete v soucítění, stáváte se bódhisattvou. Pomáháte ostatním lidem a předáváte jim své nadšení.

Kakuan namaloval deset obrazů celého hledání – a člověk je hledání. Není pouhý průzkumník. Je zkoumání. Hledání začíná v okamžiku početí. Když se zeptáte vědců, řeknou vám, že při spojení muže a ženy vyrazí miliony mužových pohlavních buněk směrem k vajíčku ženy. Netuší, kde přesně je, ale ženou se opravdu rychle. Hledání započalo. Buňky jsou velmi malé a hledají vajíčko. Jedna z nich dosáhne cíle a ostatní během cesty zahynou. Pouze jedna dospěje k vajíčku a zrodí se do tohoto světa. Ten okamžik je začátkem hledání a zkoumání pokračujícího až do smrti.

Když Sokrates umíral, shromáždili se kolem něj jeho žáci a plakali a naříkali. Bylo to přirozené, ale Sokrates jim řekl: „Nechte toho! Nerušte mě. Chci zkoumat smrt. Nerozptylujte mě! Brečet můžete později. Brzy odejdu. Ale teď chci ještě prozkoumat, co je smrt. Na tuto chvíli jsem čekal celý život. Musím zjistit, jaký je přechod do reality smrti.“

Sokrata otrávili. Ležel na posteli a pozoroval smrt. Zkoumal, co je smrt. Potom řekl svým žákům: „Už necítím nohy, ale jsem stejně klidný jako předtím. Nic nezmizelo. Pocit bytí je tak úplný, jako byl dřív. Jen nohy už nejsou.“ Po chvíli pravil: „Nohy jsou pryč, ale já jsem dál stejný. Nemám pocit, že bych byl o něco ochuzen. Zůstávám jedním celkem.“ Poté řekl: „Už necítím břicho ani ruce.“ Ale byl nadšený a prožíval extázi. Pravil: „Poslouchejte mě. Jsem pořád stejný a o nic jsem nepřišel.“ Pak se začal usmívat a dodal: „Dokazuje to, že si smrt po chvíli vezme i mé srdce, ale mě si vzít nemůže.“ Nakonec řekl: „Necítím ruce a teď už odchází i moje srdce, takže to budou má poslední slova, než mi ztuhne jazyk. Mějte na paměti, co vám teď řeknu. Jsem pořád stejný. Úplný.“

Tohle je zkoumání smrti. Člověk je od samého počátku až po samý konec zkoumáním, jehož cílem je hledat pravdu. A pokud ji nehledáte, nejste člověkem. Cosi jste minuli. Vypadáte sice jako člověk, ale nejste jím. Vaše lidství spočívá pouze ve vnějším vzhledu, nikoli v srdci. A nedejte se oklamat vzhledem. Když se díváte do zrcadla, vidíte, že jste člověk, nicméně to nic nedokazuje. Dokud zkoumání nevystoupá do takových výšin, že se celá energie promění ve zkoumání a vy se jím stanete, nejste člověk.

Právě tím se člověk odlišuje od ostatních tvorů. Zvířata žijí, ale nezkoumají. Prostě jen žijí a nic nezkoumají. Žádné zvíře si nikdy nekladlo otázky: Co je pravda? Co je život? Jaký je smysl života? Proč jsme tady? Odkud pocházíme? Jaký je nám určen cíl? Žádný strom, žádný pták, žádné zvíře… Ani tato velká planeta se neptá. Ani rozsáhlá obloha tyhle věci nezkoumá.

V tom spočívá nádhera člověka. Je velmi malý, a přitom je větší než nebe, protože cosi v něm je jedinečné. Jeho zkoumání. Ani širá obloha není tak širá jako člověk, protože obloha možná kdesi končí, ale lidské zkoumání je nekonečné. Je věčným putováním – bez začátku a konce.

Deset obrazů býka je symbolickým zpodobněním zkoumání, jež nazývám člověk. Kakuan je namaloval, ale nebyl spokojený. Jsou velmi krásné, a přesto necítil uspokojení. Ať děláte cokoli, stejně jste dál nespokojeni, protože pravdu nelze vyjádřit. Pak Kakuan napsal básně, jako náhražku. Nejprve namaloval deset obrazů, ale neuspokojovaly ho, a tak je doplnil deseti krátkými básněmi. Snažil se do nich vložit vše, co chybělo obrazům. Ale opět nebyl spokojený. A tak napsal deset komentářů. Vím, že ani pak necítil úplné uspokojení, ale víc udělat nemohl. Pravda je rozsáhlá a vyjadřovací prostředky jsou omezené, ale upřímně se snažil. Nikdo před ním ani po něm něco podobného nedokázal.

Malování je řečí nevědomí. Je jazykem vizualizace. Řečí dětí. Děti myslí v obrazech, a proto je v dětských knihách tolik barevných ilustrací. Text bývá krátký a obrázky velké – jedině tak se malé děti naučí číst, protože jejich cesta vede přes obrázky. Primitivní mysl přemýšlí v obrazech.

Právě z toho důvodu vědci tvrdí, že jazyky jako čínština jsou pradávné, protože mají obrázkové písmo. Nemají abecedu. Čínština, japonština, korejština nemají abecedu. Mají tisíce obrázků. Proto je tak obtížné se čínštinu naučit. Abeceda všechno velmi zjednodušuje. Představte si, že každá věc má svůj obrázek! A kolik věcí je na světě.

Obrázky nemohou být nikdy úplně přesné. Jsou pouhým vodítkem. Například když chcete v čínštině napsat válka, boj, konflikt, existuje pro to obrázkový znak: stříška, pod níž sedí dvě ženy – boj! Jedna střecha a dvě ženy! Znamená to manžela a dvě ženy – boj. Ale všechno je jenom naznačeno.

Děti myslí v obrazech, ve snech. Kdykoli o něčem přemýšlejí, musejí si to nejprve představit. Dělají to všichni primitivní tvorové. Jde o řeč nevědomí. A děláte to dodnes. I když jste hodně výřeční a zdatní v logické argumentaci, v noci se vám zdají sny v obrazech. Čím jste primitivnější, tím jsou obrazy barevnější. Čím víc jste civilizovaní, tím méně barvitosti mají snové obrazy. A po čase jsou černobílé.

Řeč civilizace je černobílá. Řeč primitivismu je duhová. Řeč nemůže být samozřejmě černobílá, je to symbolika. Lidé, kteří jsou naučeni používat aristotelovskou logiku, mají tendenci myslet černobíle a rozlišovat dobré a špatné, noc a den, léto a zimu. Bůh a ďábel – bílá a černá! Nic mezi tím pro ně neexistuje. Kdo je mezi bohem a ďáblem? Nikdo. Není to možné. Podívejte se na duhu. Má sedm barev. Na jedné straně červenou, na druhé temně fialovou a uprostřed se rozprostírá široká škála barev.

Celý život je barevný. Přemýšlejte barevně, nemyslete černobíle. Právě to patří mezi nejzávažnější nemoci lidstva. Ona choroba se nazývá „aristotelitida“ – pochází od Aristotela. Říkáte: Ten muž je hodný. Co tím myslíte? A potom řeknete: Ten muž je zlý. Co tím myslíte? Říkáte: Tenhle muž je světec a tamten muž je hříšník. Co tím myslíte? Viděli jste někdy hříšníka, který by neměl vůbec nic ze světce? Viděli jste někdy světce, který by neměl vůbec nic z hříšníka? Rozdíl je nanejvýš v úrovni, ale nikdy to není černé a bílé.

Černobílé uvažování vyvolává v lidech schizofrenii. Říkáte: Tohle je můj přítel a tamto je můj nepřítel. Ale z nepřítele může být zítra přítel a z přítele se může stát nepřítel. Takže rozdíl je nanejvýš relativní. Nemůže být absolutní. Uvažujte barvitě, neuvažujte černobíle. Vizualizace je řečí dětí, primitivních lidí a nevědomí. Vaše nevědomí také přemýšlí v obrazech.

Kakuan se nejprve snažil využít řeč nevědomí, protože je nejhlubší. Namaloval deset obrazů býka. Ale cítil, že není spokojený. Potom napsal pro doplnění deset básní. Poezie je prostředníkem mezi nevědomím a vědomím. Je to most, mlžná země, v níž nejsou věci v naprosté tmě ani v naprostém světle – je kdesi uprostřed. Proto může poezie naznačit, co próza nedokáže vyjádřit. Próza je příliš povrchní, zatímco poezie proniká mnohem hlouběji. Poezie je méně přímá, ale víc smysluplná a bohatší. Ovšem Kakuan nebyl pořád spokojený, a tak napsal komentáře.

Nejprve využil řeč nevědomí, řeč básníků, sochařů a snílků. Pak psal řečí básníků, jež je mostem mezi nevědomím a vědomím. Řečí všech podob umění. A nakonec použil řeč logického uvažování, Aristotela. Řeč vědomí. Proto říkám, že jde o jedinečný experiment, jaký doposud nikdo nerealizoval. Buddhovou řečí byla próza. Meera zpívala básně. Neznámí malíři a sochaři stvořili spoustu úžasných uměleckých děl – Adžantu, Éllóru, Tádž Mahal. Ale Kakuan dokázal spojit všechny tři věci.

Kakuan je výjimečný a určitě to byl velký mistr. Jeho obrazy jsou skvělé, jeho poezie je skvělá, jeho próza je skvělá. Málokdy se stane, že jeden člověk má neobyčejný talent ve všech směrech, ve všech dimenzích vědomí.

A nyní se zaměříme na jeho básně:

Hledání býka

Na pastvinách tohoto světa neustále rozhrnuji vysokou trávu a hledám býka.

Býk je symbolem energie, vitality, dynamičnosti. Býk představuje samotný život. Je vaší vnitřní silou, vaším potenciálem. Pamatujte si, že býk je symbol.

Jste tu, žijete, ale nevíte, co je život. Máte energii, ale nevíte, odkud se bere a k jakému cíli směřuje. Vy jste energie, a přesto si neuvědomujete, co je energie. Žijete nevědomě. Nepoložili jste si základní otázku: Kdo jsem? Tato otázka je totéž jako hledání býka. Kdo jsem? Jak můžete dál žít, pokud to nevíte? Pak je všechno, co děláte, naprosto marné. Nejzákladnější věcí je poznat sebe. Ale lidé většinou opomíjejí nejzákladnější věci a neustále se zabývají tím, co je zcela nepodstatné.

Slyšel jsem anekdotu:

Mladá žena, která plánuje svatbu, navštíví hotel, v němž se má konat slavnostní hostina. Pobíhá po sále, ukazuje, kam se má dát mísa s punčem, kde budou stát družičky a pak řekne manažerovi hotelu: „V řadě lidí přijímajících hosty bude moje matka tady, já budu vedle ní a tady napravo bude ten, no, jak se jmenuje…?“

Zapomněla jméno svého budoucího manžela! V životě se neustále stává, že se člověk soustředí na zařizování naprostých zbytečností, a na to nejpodstatnější úplně zapomíná.

Jak se jmenujete? Jméno, na něž jste zvyklí, je vám pouze dáno a jeho používání má určitý účel. Kdybyste se jmenovali jinak, bylo by to jedno a totéž. Pojmenovali vás Ram, ale mohli byste být Hari. Nebyl by v tom rozdíl. Jaké je vaše opravdové jméno? Jaká je vaše původní tvář? Kdo jste? Stavíte velké domy, kupujete si velká auta, dosahujete velkých úspěchů a až zemřete, zanecháte v bance velké konto – ale všechno jsou naprosto nepodstatné věci, protože jste vůbec nezačali zkoumat, kdo jste.

Býk představuje vaši energii – neznámou zvláštní energii, jíž jste. Úžasnou energii, díky níž jste přišli na tento svět a stále ve vás narůstá jako strom. Co je ona energie? V tom spočívá význam býka.

Na pastvinách tohoto světa neustále rozhrnuji vysokou trávu a hledám býka. Co symbolizuje vysoká tráva? Poezie mluví v symbolech. Vysoká tráva, v níž se ztratil váš býk, jsou vaše touhy. Je jich tolik, že vás táhnou všemi směry. Nekonečné touhy. A pořád spolu bojují. Jedna touha vás nutí jít na jih a druhá chce, abyste šli na sever.

Učitel na základní škole se ptá žáků: „Může mi někdo říct, co je kompas?“

„Jasně,“ ozve se chlapeček. „Kompas je žena, která ukazuje muži, kam má jít.“

Ať jde žena kamkoli, muž ji následuje. A totéž platí i naopak. Celý život se honí za nějakou touhou. A nakonec ničeho nedosáhnou. Zbude jen hromada nenaplněných snů. Ohlédněte se zpátky – čeho jste dosáhli? Pořád jste běželi a běželi, a kam jste se dostali? Tohle je vysoká tráva.

Peníze přitahují, moc přitahuje. A vy se ani neptáte, proč byste se měli za něčím takovým hnát, a přesto se za tím ženete. Dělá to celá společnost. Každé dítě zdědí tuhle nemoc. Všichni se někam ženou a dítě se učí tím, že napodobuje dospělé. Otec se žene, matka se žene, bratr se žene, soused se žene, každý se někam žene – za mocí, prestiží, penězi, za světskými věcmi. A dítě se nevědomky dostane do hlavního proudu života. Než může začít samostatně přemýšlet, už se někam žene.

Ve škole nás učí soutěžit, nic jiného. V našich školách připravujeme děti na stále větší soutěž života. Škola je ve skutečnosti zkouškou, jež dětem ukazuje, jak mají bojovat, jak mají zvládat samy sebe, jak mají nechávat druhé za sebou, jak se mají dostat na vrchol. Ale nikdo neklade základní otázku: Jaký to má smysl? Proč by člověk měl toužit po vrcholu? Co budete dělat, až ho dosáhnete? Co budete dělat, až se stanete prezidentem země? Budete mít pocit naplnění?

Je to totéž, jako když má někdo žízeň a vy mu ukážete cestu vedoucí k penězům. Vydá se po ní a usilovně se snaží a hromadí stále víc peněz. Ale peníze nemají se žízní vůbec nic společného. A on je nešťastný a říká si, že peníze mu nijak nepomohou, ale už je příliš pozdě.

Pokud poznáte kvalitu své energie, budete schopni pochopit, co vám přinese pocit naplnění. Když člověk nezná sám sebe, pořád se za něčím žene, což ho přivádí na pokraj šílenství. Zastavte se na okraji cesty, chvíli meditujte a zamyslete se nad otázkou, co děláte a proč to vlastně děláte. Běžíte jako o závod, což vás nutí utíkat stále rychleji. A pak se už nedokážete zastavit. Budete stále něco dělat, stane se z toho návyk. A bez něj budete mít pocit, že nežijete.

Znám lidi, kteří vydělali tolik peněz, že už nemusejí pracovat. Celý život tvrdili, že jakmile budou mít určitou částku, přestanou pracovat. Ale neudělali to.

Mám známého, kterého jsem za posledních dvacet let několikrát navštívil. Kdykoli jsem v Kalkatě, pobývám u něj a on mi pokaždé říká: „Už mám dost peněz, tak půjdu do důchodu. Ale předtím potřebuji zařídit pár věcí, protože chci dokončit svou práci, a hned potom půjdu do důchodu.“

Když jsem ho navštívil naposledy, zeptal jsem se: „Kdy? Půjdete do důchodu, až umřete? Neustále prohlašujete, že nejdřív musíte dokončit určité věci, a přitom pořád začínáte nové, takže nikdy nic nedokončíte.“

Řekl mi: „Ne, už jsem se rozhodl, že za deset let půjdu opravdu do důchodu.“

Tehdy mu bylo šedesát a teď je mrtvý. Těžce pracoval, ale žil jako žebrák, protože doufal, že si jednou bude užívat. A jakmile měl spoustu peněz, byl jimi doslova posedlý a chtěl mít ještě víc.

Musíte pochopit jednu zásadní věc. Nic takového vám nepřinese pocit naplnění, protože nejde o základní potřeby. Člověk potřebuje něco úplně jiného. A právě to je třeba hledat uvnitř. Nikdo jiný vám nemůže ukázat směr. Váš osud je ukrytý uvnitř. Návod máte ve svém nitru. Než se začnete za něčím hnát, měli byste zavřít oči, vyladit se na sebe, na svou energii a naslouchat jí. Všechno, co vám řekne, bude pro vás přínosem. Až pak pocítíte, že jste spokojeni, a poznáte pocit naplnění. Postupně se budete přibližovat svému rozkvětu.

Ale lidé se bojí být sami sebou. Mají z toho strach, protože pokud se o to snažíte, zůstanete sami. Každý člověk je jedinečný a sám. Když se rozhodnete být sami sebou, pocítíte samotu. Proto lidé následují ostatní a splývají s davem. Nemají pak pocit osamělosti, jsou oklopeni spoustou lidí. Když meditujete, jste sami, ale pokud jste posedlí penězi, nebudete nikdy sami. Touží po nich celý svět. Jakmile začnete hledat božskost, budete sami, ale když se ženete za politikou a mocí, bude kolem vás celý svět a vy nikdy nezůstanete sami.

Lidé se bojí být sami. A právě proto nikdy nepoznají sami sebe, nikdy se nevydají hledat býka.

Walter Kaufmann vymyslel nové anglické slovo pro určitou formu strachu, jež vždy existovala, ale nikdo ji nikdy nepojmenoval. Nazval ji decidophobia neboli strach z rozhodnutí. Lidé se bojí sami něco rozhodnout a nechávají rozhodnutí na druhých. Nechtějí přijmout odpovědnost.

Narodili jste se do hinduistické rodiny, nebo pocházíte z křesťanské rodiny. A dovolili jste rodičům, aby rozhodli o vašem náboženství. Jak mohou rodiče rozhodnout, jaké budete vyznávat náboženství? Copak na to mají právo? A jak mohou o něčem takovém rozhodnout už ve chvíli, kdy se narodíte? Narození nemá s náboženstvím vůbec nic společného. Jak o tom může někdo rozhodnout? Vaši rodiče vám vybrali náboženství – a tak to jde dál a dál. I vy budete rozhodovat o náboženství svých dětí.

Přejímáte cizí postupy… Protože se příliš bojíte vlastních rozhodnutí. Pokud se sami rozhodnete, kdoví, co se pak stane? Třeba to rozhodnutí vylo špatné! Je lepší nechat rozhodovat druhé. Jsou chytřejší a mají víc zkušeností. Ať rozhodnou tradice a společnost a politici a kněží. Jedno je jisté. Ostatní musejí rozhodnout, abyste se mohli zbavit odpovědnosti a nemuseli dělat rozhodnutí. Proto lidé následují druhé a nejsou schopni poznat vlastní osobnost.

Existují dva způsoby, jak se můžete vyhnout rozhodování. Buď za sebe necháte rozhodovat druhé, nebo se prostě nerozhodujete a jen tak proplouváte životem. V podstatě je to jedno a totéž, protože základem je neochota přijmout odpovědnost za svá rozhodnutí. Příslušníci mladší generace si zvolili druhou možnost a proplouvají. Starší generace vyznává první možnost a nechává za sebe rozhodovat druhé. I když nedovolíte svému otci, aby rozhodoval za vás, neznamená to, že rozhodujete sami za sebe. Prostě jen proplouváte životem. Ať děláte cokoli, ať se děje cokoli, pořád jste jako loďka unášená proudem.

Ani v jednom případě nehledáte. Hledání je rozhodnost. Hledání vyžaduje přijímání rizik. Zapamatujte si slovo decidophobia. Nebojte se a zbavte se tohoto strachu. Kdo jiný má rozhodovat? Nikdo nemůže rozhodovat za vás. Ostatní vám mohou pomáhat, mohou vám ukázat cestu. Ale rozhodnutí musí být vaše, protože díky němu se zrodí vaše duše.

Čím jste rozhodnější, tím jste celistvější. A tím víc jste odhodláni přijímat odpovědnost, což je samozřejmě nebezpečné, ale život je nebezpečný. Vím, že existuje mnoho možností, jak se dá sejít z cesty, ale musíte přijmout riziko. Můžete zabloudit, ale chybami se člověk učí. Život se skládá ze zkoušek a chybování.

Slyšel jsem příběh…

V osmnáctém století žila ve Francii vrstva velmi privilegované aristokracie. Patřil do ní i jeden vévoda, který si najal chudého učence, aby naučil jeho potomka geometrii.

Učenec se usilovně snažil seznamovat mladíka s ranými teoriemi Euklida, ale při každé přestávce se mladík mile usmál a řekl: „Dobrý muži, já vám nerozumím.“

Učenec si pokaždé povzdechl a zkoušel všechno co nejvíc zjednodušit. Používal základní termíny, ale mladík vytrvale opakoval: „Dobrý muži, já vám nerozumím.“

Nakonec zoufalý učenec zasténal: „Ach, monsignore, dávám vám své slovo, že je to opravdu tak, jak říkám.“

Poté šlechtic vstal, uctivě se uklonil a pravil: „Ale proč jste to neřekl hned, abychom mohli přejít k další teorii? Jestli mi dáváte své slovo, pak není o čem pochybovat.“

Život však nespočívá v tom, že vám někdo dá své slovo. Život není teorie. Nemůžete ho přijmout jen proto, že to říká někdo, kdo má autoritu. Autorita je trik. Skrýváte za ni svůj strach.

Musíte se rozhodovat. Rozhodnutí mohou být fatální, ale jinak to prostě nejde. Třeba sejdete z cesty, ale ani na tom není nic špatného. Obohatí vás to a dost se toho naučíte. Můžete se vrátit zpátky a budete šťastní, že jste sešli z cesty, protože určité věci se naučíte pouze zblouděním. Existují miliony věcí, jež se dají naučit pouze tím, že máte dost odvahy chybovat. Mějte však na paměti, že nemáte stále dokola dělat stejnou chybu.

Pokud o náboženství rozhodují druzí, není zapotřebí hledat. Otec vám řekne, že existuje Bůh. Matka věří v nebe a peklo, a vy také věříte. Nějaká autorita – kněz, politik – něco řekne a vy tomu věříte. Pomocí víry se vyhýbáte důvěře. Víra je nepřítel důvěry. Důvěřujte životu! Nevěřte vírám – vyhýbejte se jim! Vyhýbejte se vírám – hinduismu, islámu, křesťanství. Hledejte a možná najdete stejnou pravdu. Dospějete k ní, protože pravda je jen jedna. A jakmile ji najdete, řeknete: Ano, Bible je pravda. Ale ne dřív. Až ji najdete, řeknete: Ano, védy jsou pravda. Ale ne dřív. Dokud to sami neprožijete, dokud ji osobně nepoznáte, jsou vám všechny védy a bible k ničemu. Jen vás zatěžují. Nemohou vás osvobodit.

Na pastvinách tohoto světa neustále rozhrnuji vysokou trávu a hledám býka.

Jdu podél bezejmenných řek, bloudím po neproniknutel- ných cestách vzdálených hor a docházejí mi síly, už nemám téměř žádnou energii, ale býka pořád nemůžu najít. Slyším jen cvrkání sarančat v nočním lese.

Hledání je obtížné, protože pravda je neznámá. Hledání je obtížné, protože pravda je nejen neznámá, ale navíc nepoznatelná. Hledání je obtížné, protože hledající pro ni musí riskovat vlastní život.

Proto Kakuan říká: Jdu podél bezejmenných řek… Pokud se řídíte posvátnými spisy, jdete podél pojmenovaných řek. Jestliže vyznáváte určité náboženství, sektu, církev, máte mapu – ale pravda žádnou mapu nemá. Taková mapa nemůže existovat, protože pravda je soukromá, nikoli veřejná. Mapy jsou veřejné a jsou důležité proto, aby se jimi mohli ostatní řídit. Jsou na nich vyznačeny dálnice, ne cestičky, a duchovno je cestička, nikoli dálnice. K bohu nedojdete jako křesťan či hinduista nebo muslim. Dojdete k němu jako vy sami, autentičtí, a nemůžete jít po cestě někoho jiného.

Jdu podél bezejmenných řek, bloudím po neproniknutelných cestách vzdálených hor, docházejí mi síly, už nemám téměř žádnou energii, ale býka pořád nemůžu najít. A pak nastane okamžik, kdy je člověk úplně vyčerpaný a unavený. Náhle má pocit, že by bylo lepší, kdyby nikdy nezačal hledat. Je tak nešťastný, že závidí těm, kteří se o nic takového nezajímají. Je to přirozené, ale přesně v tu chvíli začíná opravdové hledání.

Vyčerpání energie a únava jsou záležitostí mysli. Mysl se cítí unavená, protože se velmi ráda řídí mapami. V případě známých věcí zůstává pánem, ale neví, jak se má vyrovnat s tím, co je neznámé a cizí. Mysl nedokáže pochopit, co se děje. Cítí se unavená a vyčerpaná. Říká: Co to děláš? Proč marníš svůj život? Vrať se! Běž zpátky do světa a buď jako ostatní! Následuj dav a nesnaž se být jedinec.

Proto nevídáte hipíky, kterým by bylo víc než pětatřicet. V tom věku začnou přemýšlet o manželství a říkají si, že by se měli usadit a pořídit si dům. A zapadnou do jasně vymezených hranic. Zapomenou na revoltu a rebelství a všechny ty nesmysly. Stanou se součástí daného stavu a cítí se unavení a vyčerpaní. Ve skutečnosti litují své minulosti a cítí se do určité míry provinile. Ta chvíle nastane během každého hledání. Jde o zásadní okamžik. Pokud dokážete pokračovat, přestože jste vyčerpaní a unavení a nešťastní, pokud jste schopni jít dál, zbavíte se mysli a dostaví se první záblesky meditace.

Druhá část básně:

Nalezení stop

Na břehu řeky pod stromy jsem nalezl stopy!

Jdete-li dál, neposloucháte mysl a její hry na únavu a vyčerpání… Mysl vás chce vtáhnout zpátky do davu. Chce, abyste patřili k nějaké sektě, církvi. Chce, abyste nepotřebovali rozhodovat o každém svém kroku. Vše už je rozhodnuto, všechno je předem připraveno. A vy tomu musíte jen věřit.

Na břehu řeky pod stromy jsem nalezl stopy!

Vidím je i pod voňavou trávou.

Nacházejí se v hloubi vzdálených hor.

Ty stopy jsou stejně očividné jako nos toho, kdo hledí vzhůru k nebi.

Mysl se vytratí. Ale zmizí, jen když jdete stále dál, přestože vám říká, že se máte zastavit. Pokud ji neposlechnete a rozhodnete se, že budete zkoumat a hledat, i když jste unaveni, zbavíte se mysli. Mysl se vás bude ještě chvíli držet, ale jestliže jí nenasloucháte a nevěnujete jí pozornost a soustředíte se na cíl, na býka, záhy objevíte stopy. Byly tam vždycky, ale obklopoval vás obrovský dav myšlenek a byli jste příliš zaujati myslí. Proto jste nemohli ty stopy vidět.

Na břehu řeky pod stromy jsem nalezl stopy! Vidím je i pod voňavou trávou… Říkal jsem, že vysoká tráva symbolizuje touhy. A teď dokonce i pod trávou, pod svými touhami, nacházíte stopy býka. I pod tužbami je skryta božskost. I pod takzvaně světskými věcmi lze objevit něco, co je přesahuje.

Pokud se člověk žene za penězi a chce jich mít stále víc, co vlastně hledá? Peníze? V tom případě by měl nastat okamžik, kdy bude spokojený. Takový okamžik ale nenastane. Zjevně mu jde o něco jiného. Žene se za penězi, a přitom hledá něco jiného. Chce být bohatý.

Řeknu to jinak. Člověk, který se žene za penězi, chce být bohatý, ale neví, že být bohatý je něco úplně jiného než mít peníze. Být bohatý znamená mít veškeré prožitky, jež vám život může nabídnout. Být bohatý znamená být pestrobarevný jako duha, nikoli černobílý. Být bohatý znamená, že vám patří všechny barvy. Být bohatý znamená být vyzrálý, bdělý a živý.

Kdo hledá peníze, hledá ve skutečnosti něco jiného. Proto má pocit, že ničeho nedosáhl, přestože má spoustu peněz. Co vlastně hledá člověk, který touží po moci? Chce být bohem. Tvrdí, že kdo má v tomto světě moc, může předstírat, že je bůh. Za hledáním moci je skryto hledání božskosti. Jakmile se dostane k moci, náhle cítí uvnitř bezmoc a neschopnost. Navenek je bohatý, uvnitř je chudý jako žebrák.

Vidím je i pod voňavou trávou. Nacházejí se v hloubi vzdálených hor. Ty stopy jsou stejně očividné jako nos toho, kdo hledí vzhůru k nebi. Pak je člověk překvapený. Jak je možné, že jsem předtím ty stopy neviděl? Vždyť jsou přímo přede mnou! Vždycky tam byly, stejně jako nos v obličeji. Ale máte-li zavřené oči nebo zatemněný zrak, nemůžete je vidět.

Řeknu vám anekdotu:

Muž jede po silnici, ale kvůli mnoha objížďkám zabloudí. Zastaví u farmy, aby se zeptal na cestu. „Jedu správně do Atlanty?“ zeptá se ženy, která otevře dveře.

„Kudy jste jel?“ opáčí žena.

Muž si není jistý, a tak to zkusí znovu: „Ukazují světla mého auta správným směrem?“

„Ano, pane,“ řekne žena. „Červená určitě.“

Přesně v takové situaci se nacházíte. Čím rychleji se ženete, tím jste zmatenější. Čím jste rychlejší, tím jste zmatenější. A postupně ztrácíte představu o směru. Prostě jen těkáte odněkud někam. Rychlost se stala cílem a člověk má pocit, že když běží rychle, někam se dostane. Proto lidi tak přitahuje rychlost. Je to neuróza.

Celá věda se snaží vytvářet stále rychlejší věci. Nikdo se neptá, kam směřujete. A podle mě vám ukazují směr červená světla. Všechno je kdesi za vámi, protože jste opustili domov. Domov se nachází v samotném zdroji vašeho bytí. Pouze v tom máte obrovské štěstí. Ať děláte cokoli, nemůžete se příliš vzdálit od domova, protože ve skutečnosti se pořád chováte jako náměsíční.

Žena přijde k doktorovi a nešťastně říká: „Můj manžel pořád bloudí kdesi v mysli.“

„Tím se netrapte,“ opáčí doktor. „Vašeho manžela znám. Nemůže dojít moc daleko.“

Znám vás. Nemůžete dojít moc daleko, protože jen sníte o rychlosti, o chození, o cíli. Tvrdě spíte. Všechno se děje ve vaší mysli, nikoli v realitě. Proto zen říká, že jakmile jste připraveni, může nastat okamžik osvícení, protože už nelze jít dál. Pokud opravdu jen putujete, nemůže dojít k náhlému osvícení. Budete se muset vrátit a vydat se jiným směrem.

Putovali jste miliony životů. Jestliže musíte ujít zpátky stejnou vzdálenost, pak je osvícení téměř nemožné. Zen říká, že musí být náhlé – jako by člověk tvrdě spal a zdálo se mu, že se ocitl na Měsíci. Ale kde bude ráno, až otevře oči? Na Měsíci? Bude pořád tam, kde byl předtím. Měsíc zmizí s jeho snem.

Svět je sen. Neříkám, že neexistuje, že není. Svět je sen, protože svět, jak ho vnímáte vy, není nic jiného než sen. Spíte, jste nevědomí, jenom se pohybujete a děláte různé věci. Je štěstí, že nemůžete dojít moc daleko! Máte možnost procitnout v tomto okamžiku.

A teď se zaměříme na komentář Kakuana k první sútře:

Ten býk se nikdy neztratil. Proč ho hledat? Nemůžu ho najít jen proto, že jsem se vzdálil od své pravé podstaty. Jsem zmatený a ztratil jsem dokonce i jeho stopy. Daleko od domova vídám mnoho křižovatek, ale nevím, která cesta je správná. Drží mě v zajetí lačnost a strach, dobro a zlo.

Býk se nikdy neztratil, protože býk jste vy. Býk je vaše energie, váš život. Býk představuje princip vaší dynamičnosti. Býk se nikdy neztratil. Proč ho hledat? Jste-li to schopni pochopit, pak nemá smysl hledat. Samotné pochopení úplně stačí. Ale jestliže nepochopíte, probudí se ve vás potřeba hledat.

Toto hledání vám nepomůže dosáhnout cíle, protože cíl se nikdy neztratil. Hledání vám jen pomůže zbavit se lačnosti, strachu, majetnictví, závisti, nenávisti a zlosti. Pomůže vám zbavit se zábran. A jakmile zmizí, začnete být vnímaví a uvědomíte si, že jste tu byli vždycky a nikdy jste neodešli.

Celé hledání je tedy svým způsobem negací. Je to stejné, jako když sochař tesá sochu z mramoru. Co dělá? Prostě odsekává nepotřebné části a postupně se zrodí umělecké dílo.

Michelangelo tvořil sochu Ježíše a kdosi mu řekl: „Vaše dílo je překrásné.“

Michelangelo opáčil: „Já jsem nic neudělal. Ježíš byl skrytý uvnitř tohoto kusu mramoru a já jsem mu jen pomohl ven. Už tam byl, ale kolem něj byl přebytečný mramor. Nebyl podstatný, a tak jsem ho odstranil. Já jsem Ježíše objevil, nikoli stvořil.“

Ten kus mramoru tam zanechali muži, kteří stavěli kostel. Michelangelo šel kolem a zeptal se jich: „Proč jste zahodili tenhle mramor?“

Muži odpověděli: „Je k ničemu.“ A tak si ho vzal a vznikla z něj jedna z nejúžasnějších soch Ježíše.

Michelangelo pak často říkával: „Když jsem kráčel kolem toho kamene, zavolal na mě Ježíš. Byl ukrytý uvnitř a řekl mi: ‚Michelangelo, pojď a vyprosti mě.‘ Já jsem jen odstranil všechno přebytečné.“

Býk už je tady. Hledající je hledané. Ale ještě vás obklopuje pár zbytečných věcí. Hledání je odstraňování. Zbavte se jich a objevíte sami sebe v plné kráse.

Ten býk se nikdy neztratil. Proč ho hledat? Nemůžu ho najít jen proto, že jsem se vzdálil od své pravé podstaty. Jsem zmatený a ztratil jsem dokonce i jeho stopy. Daleko od domova vídám mnoho křižovatek, ale nevím, která cesta je správná. Drží mě v zajetí lačnost a strach, dobro a zlo.

Komentář k druhé sútře:

Hledím na stopy býka a začínám chápat podstatu

nauky. Uvědomuji si, že ze základu bytí je stvořen nespočet entit, tak jako je z jednoho kovu vyrobeno mnoho věcí. Nejsem-li schopen rozlišovat, jak mohu rozpoznat pravé od nepravého? Ještě jsem neprošel branou, nicméně už jsem objevil cestu.

Hledím na stopy býka a začínám chápat podstatu nauky. Začínám chápat podstatu nauky… Buddhové, miliony buddhů byly na této Zemi. A všichni učili jedno a totéž. Jinak to nejde. Pravda je jedna a popisů mnoho. Pravda je jedna – všichni o ní mluvili. Pokud se snažíte pochopit, budete schopni rozpoznat stopy býka. Ale jestli je budete jenom následovat, nepochopíte nic.

Následování není pochopení. Pochopení je velmi hluboké. Jakmile pochopíte, nestanete se buddhistou. Když pochopíte, stanete se samotným buddhou. Jestli pochopíte, nestanete se křesťanem. Stanete se samotným Kristem. Následování z vás učiní křesťana. Pochopení z vás učiní Krista – což je obrovský rozdíl. Následování je opět neschopnost rozhodovat se. Prostě jen někoho slepě následujete. Je vyloučeno, abyste činili vlastní rozhodnutí. Jdete tam, kam jdou druzí. Pochopení znamená, že když někdo něco řekne, vyslechnu ho a zamyslím se nad tím. A bude-li mé pochopení v souladu s jeho pochopením, budu se jím řídit.

Učitelé jsou užiteční, protože naznačují cestu. Ale nelpěte na nich. Následování je lpění pramenící ze strachu, nikoli z pochopení.

Jakmile se stanete následovníkem, ztratíte stopu. Pokud jste následovník, jedno je jisté – přestanete zkoumat. Může z vás být teista a budete říkat: „Bůh existuje. Věřím v Boha.“ Nebo budete ateista a začnete říkat: „Nevěřím v Boha. Jsem ateista. Jsem komunista,“ ale v obou případech jste se přidali k církvi. Přijali jste určitou doktrínu, dogma. Připojili jste se k davu.

Hledání je individuální a plné nebezpečí. Člověk musí jít sám. Ale má to svou krásu. V hluboké samotě, pouze v hluboké samotě bez jakékoli myšlenky vás prostoupí božskost. Zjeví se vám. V hluboké samotě se inteligence stane jasným plamenem. V hluboké samotě vás obklopí ticho a blaženost. V hluboké samotě se vám otevřou oči. Otevře se vaše bytí. Hledání je individuální záležitost.

Co tu dělám? Snažím se učinit z vás jedince. Chtěli byste být součástí davu. Líbilo by se vám to, protože být v davu je pohodlné. Můžete ho slepě následovat. Ale já nechci, abyste byli slepí. Nejsem tady proto, abych vám dovolil lpět na mně, protože tím bych vám nijak nepomohl. Dovolím vám být v mé blízkosti, ale nedovolím vám, abyste na mně lpěli. Dovolím vám jakýmkoli způsobem, abyste mě pochopili, ale nedovolím vám, abyste mi věřili. Rozdíl je jemný, ale zcela zásadní. Buďte vnímaví, protože mysl se bude snažit svalit na mě veškerou zodpovědnost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.