Prameny spirituality LXXIV.

Na obálce je obraz svatého Jiří od Bernata Martorella (The Art Institute of Chicago)

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

ISBN 978-80-7412-357-3 (tištěná kniha 2020)

ISBN 978-80-7412-358-0 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-359-7 (mobi 2020)

Z německých, italských a latinských textů

přeložil Josef Koláček

Odpovědný redaktor Michal Altrichter

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 539. publikaci

Olomouc 2020

Cena 80 Kč (včetně DPH)

Svatý Jiří

Životopis a legendy

Úvodem

Tento náš příspěvek z dílny několika autorů chce nabídnout skrovnou satisfakci, kterou máme zejména vůči tolika Jiřím, které v naší přítomnosti známe, ale rovněž kterou máme vůči tak slavnému patronu Anglie, Gruzie, Ruska, Řecka apod.

To, co uvádí psychiatr Vladimír Vondráček ve svých Vzpomínkách,[1] není jen názorem širší veřejnosti, ale i některých věřících: Jiří neexistoval. Nelze však závazně citovat stanovisko těch, kteří si jednak skutečné historické dokumenty neprostudovali nebo se neseznámili s nejnovějším stavem bádání. Možná zjistíme, že tito nepochybují jen o sv. Jiří, ale též o jiných skutečnostech víry. Máme-li zmínku o sv. Jiří v současné liturgii, nelze se domnívat, že se modlíme k „nikomu“. Co tedy uděláme s těmi, kteří se světcem učinili napříč staletími osobní zkušenost? Prohlásíme je za šarlatány, spiritisty, nesoudné lidi? Opisují se pak slovníky, kde se bez uzardění vyslovují o neexistenci tohoto světce. Ale může Pán sám dopustit, aby tak kolosálně famózní světec byl přeludem?

Legenda o sv. Jiří posloužila jako prototyp pro četné pohádky: princ, drak a zachráněná kráska.

Shrňme si do několika bodů to, co můžeme nahlédnout jako svědectví našeho světce. Co bylo pro sv. Jiří typické?

Zápas se Zlým. Zlý ho přesvědčoval, že život je smutný, že se solidní hodnoty neprosadí a dobré úmysly se nerealizují: proti tomu Jiří oplýval duchovní svěžestí a viděním vítězného Pána v našem životě.

Při rozlišování, zda má skutečně po svém vnitřním obrácení význam být nadále vojákem, rozhodl se jím nadále zůstat. Poznal, že Pán sám se vtěluje do toho, co existuje, nikoli do toho, co by mohlo být jinak, totiž „podle představ“. Kvůli domnělé větší věci nechtěl přijít o to, co bylo jakoby méně. Rozpoznal, že může právě Krista přinést do toho stavu, v němž ho i objevil – že i voják se svými obtížemi má právo na Pánovo požehnání.

Při všech zápasech, se sebou, se zlem, se Zlým apod., byl vždy neuvěřitelně laskavý a vlídný k těm, s nimiž se denně setkával. Naše vnitřní bolesti, zápasy, nemoci nás neopravňují být škarohlídem či mrzoutem.

Svatý Jiří, patrone kolísajících, nesmělých a nerozhodných lidí: přiváděj nás do vítězného Pánova Srdce, které nezměrně touží rozvinout v našich životech to, co nám nejvíce prospívá! Zlý ať nás nezviklá k tomu, co by se Pánu nelíbilo; a Pán ať na tvou přímluvu uspíší svůj příchod – vždyť je náš Vítěz!

Michal Altrichter

1 Srv. VONDRÁČEK, V., Lékař vzpomíná, I, Avicena, Praha 1978, s. 268.

Svatý Jiří[2]

Walter Nigg

Můžeme žít bez vzorů? Taková otázka napadá v současné době mnoho lidí. Dlouhodobě je to nemožné nemít vzory, protože člověk, a nejenom mladý člověk, potřebuje mít před sebou ty, které ztělesňují, čím by se sám měl stát. Člověk má skrytou touhu směřovat k nějakému ideálu, protože jen z něj vycházejí výchovné síly schopné utvářet charakter. Je neodpovědné, když se touha po ideálu přirovnává k pouhému idealismu; vždyť i Nietzsche vyzývá mladého člověka: „Neodhazuj hrdinu ze své hrudi, podrž si svou nejvyšší naději jako svatou.“ Proti idealismu jako životnímu vzletu se nedá nic namítat; falešný je ale tehdy, pokud se změní v uzavřený světonázor, který si jako oblaka pluje nad hrůzami života a nedotkne se reality našeho srdce. Mít ideál neznamená oddat se mladickému blouznění; jen to znamená vědět o existenci hvězdy nad Betlémem, která člověku svítí na cestu. Uctívání příkladných vzorů odpovídá hluboké povaze lidské duše. Nechat tuto potřebu neuspokojenou, nebo ji dokonce zesměšňovat, by byl zločin. Člověk se musí nechat zapálit vzorem; jenom tak se v něm rozhoří nadšení a ochota k nasazení. Také Nový zákon zná věčný vzor: „Kristus nám zanechal příklad, abychom šli v jeho šlépějích.“ Je to formulováno s vynikající prostotou, a Bůh také lidi stvořil prosté; oni ovšem hledají mnoho složitostí.

To, že už nemáme žádné normativní vzory, patří k duchovní nouzi naší doby. Ztratily se jí a ona tak pozbyla obrazy, které by člověku ukazovaly směr. Jalové ideály vzbuzují odpor a kritičtí smíškové už mysleli na to, aby vzory podkopali a strhli jim masku. Senzacechtiví dravci hlásají ohlušujícím hlasem, že už skončila doba hrdinů a na jejich místo nyní nastoupí smělý či úspěšný muž. Hlásat přesvědčivým tónem tak nezdařilé tautologie[3] je známkou naprostého fušerství. Cynikové se s chutí pustili do demaskování ideálů, aniž by si uvědomili, jak obojakou a falešnou službu lidstvu prokazují. Nasměrovali člověka k nejnižším pudům, a výsledkem je: nic není pravdivé a nic není velké. Aby se zaplnila prázdnota, na podstavce se postavily falešné vzory, korunovaná knížátka, americké filmové hvězdy, uměle vydrezírovaní sportovci, závodníci a političtí krysaři. Všechny tyto pseudovzory vedly do omylu: skončily ubohým fiaskem a zbylo po nich jen bezmezné zklamání. Proto nyní leží všechny vzory více či méně roztříštěné na zemi, zůstala jen otřesná hromada smetí – prázdnota se hrozivě projevila. Nicota se strašidelně šklebí na člověka a ve vzniklém prostoru se usazují běsové – démoni.

Kdo nemá žádný vzor, tomu v životě chybí orientace, a nikdy tak nedospěje k oddané službě, která je větší než on. Pokud jsou mladí lidé ponecháni v životě bez ideálu, jsou okradeni o to nejlepší. I ta nejvýtečnější vědecká škola je pak jen ubohou náhražkou, neboť ve zraněném člověku se samovolně objeví myšlenka, že v životě záleží jen na jediném – vydělat co nejvíc peněz, aby mohl vést požitkářský život. Vzor, vůdčí obraz, není žádný luxusní, neužitečný dodatek, pouhá ozdoba. Ne, je to zásadně nutná věc, neboť současnost potřebuje ze všeho nejvíce znovuzrození ideálů. Je to jeden z nejnaléhavějších úkolů, k jehož vyřešení bude potřeba úsilí několika generací. Nový vzor se nedá požadovat ani dodat na objednávku, rodí se za nesčetných trýzní, a nakonec je stejně darem shůry.

Dřívější staletí měla také své stíny a písnička o zlatých starých časech je jistě falešná. Jen o jednom nelze pochybovat, a to musíme minulým generacím přiznat k dobru: ony měly ještě vzor, ideál. Během všech staletí nezůstával stále týž, čas od času se nepozorovaně proměňoval, i když ne tak rychle jako třeba ženská móda. Z pozdějších knih Starého zákona vystupuje postava mudrce s jeho neochvějným postojem. Mudrce bychom neměli zaměňovat s učencem nebo vzdělancem, člověk může být velmi chytrý a mít velké vědomosti, a přesto není mudrc. Označení mudrc si zaslouží člověk, jenž poznal život; zná všechny jeho radosti i utrpení, a přesto neotupěl ani nezahořkl, nýbrž duševně dozrál a dospěl k rozvážnému chápání. Moudrost dává svému vlastníkovi, jak stojí v Šalomounových knihách, autoritu; nikdy se neunavíme, chválíme-li moudrého člověka. Moudrost dává člověku smysl pro právo, přímost a znalost toho, jak správně žít. Je něco velikého na moudrém člověku, jenž neustále naslouchá shonu lidského života, ale ve své trpělivosti nezahořkne, ani si nezoufá. Život v sobě skrývá vedle mnoha smutných věcí také cosi úchvatného; a k tomu nejpůsobivějšímu patří mudrc. Setkání s ním je jedním z nejsilnějších zážitků v životě člověka. Ať si dnešní doba vzor mudrce přezíravě opomíjí, ať si ho staví do kouta a nedbá o něho, on ve své podstatě zůstává nepomíjející, neboť zprostředkovává člověku věčné hodnoty. Mudrc je nadčasový vzor, jenž je schopný naplnit duši člověka a dát mu sílu, aby obstál v životě, který přináší všelijaké rány osudu.

Neméně ušlechtilým vzorem byl světec, jenž ve středověku a též dlouho po něm svítil jako polární záře do temnot doby a o němž až dodnes vpravdě platí: světec vždy znovu vítězí navzdory porážce. Světec není pouhý jev minulosti, který by jako inventář starých hradů patřil do muzea. V něm se naopak odhaluje nadpřirozený pohled na život a ještě i dnes představuje zásadní vzor. Světec, hlouběji viděno, opravdu miluje, je ohniskem spásonosných sil a vtělené božství se v něm stává viditelnějším. Popírání nadčasového významu svatých je velká zaslepenost, a pokud kolem nich procházíme povýšeně, hraničí to až s lehkomyslností. Mezi svatými bylo mnoho rozdílných postav, nikdy ale nebyly všechny určeny pro všechny. Ten, kdo hledá, si však mezi mnoha osobnostmi najde tu, která vyřkla slovo právě pro něho. Svatost souvisí s duchovním hrdinstvím, a světec je velké tajemství, které způsobil Bůh.

Mezi velké příklady patří také svatý Jiří. S jeho zobrazeními se setkáme téměř všude; stěží můžeme zhlédnout sbírku starších obrazů, aniž bychom narazili na rytíře Jiřího. Člověk se s ním setkává znovu a znovu. Jiří byl považován za podnětný vzor, ztělesňoval živý, věčně dobrý příklad, který vyzýval k následování. Proto byl věřícím neustále stavěn před oči. Ze západního i východního povědomí nikdy nesmí vymizet tato ušlechtilá postava, byla by to nezměrná škoda, pokud by z ní zůstal zbytečný cár jakési vzpomínky.

V křesťanském starověku bylo město Silena v Libyi vážně ohrožováno drakem. Byl to úděsný netvor nahánějící hrůzu. Každého dne stál před městskými hradbami a otevíral svou obrovitou tlamu, z níž vycházel odporný puch, který zamořoval celé ovzduší. Všechen lid se třásl před jeho pohledem a prchal před ním.

Drak je obvykle chápán jako mytická příšera a vyprávění o Jiřím se interpretuje jako porážka starého mýtu. Nyní, kdy se z výkladu mýtů stává módní záležitost, se s mýtem dá zacházet uhlazeněji. Člověk může v souvislosti s mytologickými představami hovořit o archetypech nebo archaických představách a obojímu budou současníci s chutí naslouchat, protože z toho ani v nejmenším nevyplývá žádný závazek. Měli bychom si však dát pozor, abychom se zde nestali oběťmi nezávazné duchaplnosti. Drak není žádná mytologická příšera a chápat ji jako alegorii pohanství nepostačí. Je to ztělesnění zla – přesně tak, jako had v ráji, obraz pekelných sil. Drak je satan, o němž píše evangelista Jan v knize Zjevení, že s ním bojoval archanděl Michael: „Tehdy nastal na nebi boj: Michael a jeho andělé se dali do boje s drakem; drak a jeho andělé se postavili proti nim, ale neobstáli a přišli o svoje místo na nebi. Velký drak – starý had, nazývaný ďábel a satan, svůdce celé země – byl svržen na zem a jeho andělé byli svrženi s ním“ (Zj 12,7–9). Slova knihy Zjevení nám nabízejí správný úhel pohledu, jímž se na draka dívá křesťan; všechna ostatní pojetí jsou povrchní. Herman Melville ve svém symbolickém díle Bílá velryba (Moby Dick) spatřil cosi hlubokého, když vyprávění o rytíři Jiřím dal do souvislosti se svým hrdinou: „O drakovi tvrdím, že to byla velryba,“ a přirovnal ji k leviatanovi. V tomto pohledu se z draka plazícího se po zemi stává nebezpečná příšera: nejen chce lidskou duši obalamutit, ale ji vzít do místa zla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svatý Jiří.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.