Současné otázky 74.

Na obálce je vitráž Maria se Sluncem života akad. mal. Jana Jemelky

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

ISBN 978-80-7412-383-2 (tištěná kniha 2020)

ISBN 978-80-7412-384-9 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-385-6 (mobi 2020)

ISBN 978-80-7412-386-3 (pdf 2020)

Z italského originálu

La Madre di Dio

přeložila Růžena Růžičková-Sanicola

Odpovědný redaktor Pavel Ambros

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 557. publikaci

Olomouc 2020

Cena 70 Kč (včetně DPH)

Tomáš Špidlík

Matka Boží

Tři mariánské modlitby

Předmluva

Křesťané odvozují své jméno od Krista, svého Pána. On je středem jejich života a světlem světa. Mariánská úcta toto světlo neumenšuje, naopak ještě více ho v jeho nádheře a síle zviditelňuje. Kristus je Bůh, který se vtělil, stal se člověkem prostřednictvím lidské matky, aby spasil svět. Jak by mohl existovat Spasitel, kdyby tu nebyli ti, kteří jsou spaseni? Panna Maria je předobraz člověka dokonale vykoupeného Kristem. Nuže, kdo chce poznat účinky Kristovy spásy, ať vzhlédne k Panně Marii.

Život Panny Marie je nejhezčí duchovní četba, předčí všechny životopisy svatých. V líčení jejího života najdeme jen několik málo zmínek o vnějších událostech, jsou shrnuty v hutné zkratce: evangelium zmiňuje život Marie jen v několika řádcích. Ty jsou však plné vnitřního významu, každá událost je vyjádřením tajemství toho či onoho dogmatu. Definujeme-li moudrost jako umění žít a užívání všech možností daru života, který jsme obdrželi, Panna Maria se stává nejmoudřejší, vede nás na cestě k věčnosti.

O Panně Marii bylo v průběhu dějin církve napsáno nespočet pojednání. Úcta k ní je pro většinu křesťanů pramenem poznání. Poznávají ji především z modliteb, jimiž se na ni obracejí. Pro tuto knížku jsme proto vybrali následující metodu: shrnuli jsme učení církve o Panně Marii a vkládáme tento výběr do meditací o třech hlavních modlitbách: Zdrávas Maria, Magnificat a Zdrávas Královno.

Zdrávas Maria[1]

Zdrávas Maria

Úryvek o zvěstování Panně Marii je často předmětem rozjímání a kázání. K této události existuje bezpočet vyobrazení. Tento okamžik lidských dějin rozhoduje o všem, je dovršením stvoření. Lidské setkávání s božským světem je základní otázkou každého náboženství a odpovědi na ni jsou velmi různé. Bible se již od počátku zabývá těmito dvěma protilehlými skutečnostmi.

Kapitoly, které následují po vyprávění o stvoření a prvním hříchu, až do 11. kapitoly knihy Genesis schematicky vykreslují dějiny celého lidstva, zatímco od 12. kapitoly můžeme sledovat dějiny vyvoleného národa. V první části najdeme úryvek o babylonské věži (srv. Gn 11,1–9). Stavba věží, které slouží i jako chrámy, symbolizuje lidské úsilí dosáhnout toho, co je božské, vlastními silami a uskutečnit lidskou společnost, která by byla jednotná a svorná. Toto úsilí skončí teologickým a sociologickým fiaskem, protože se nelze dostat až k Bohu, který přebývá na nebesích, a lidé si bez Boží pomoci nerozumí, mluví různými jazyky: „Hospodin zmátl jazyk celé země.“ (Gn 11,9)

Počínaje kapitolou Gn 12 vyprávění dostává jiný ráz. Abraháma vyvolil sám Bůh a vyprávění o Jákobově žebříku v Gn 28 je opačnou paralelou k babylonské věži. Když Jakub spal na poušti jako ubohý utečenec, „zdál se mu sen: na zemi stál žebřík sahající nahoře až do nebe. Po něm vystupovali a sestupovali Boží andělé“. (Gn 28,12) Tento obraz evokuje dosažení ideálu, který sledovali stavitelé babylonské věže, nikoli lidskými silami, vzepětím rozumu a vůle stvořených bytostí, ale spíše naopak, sestoupením Boha, který promlouvá z výsosti: „Tvých potomků bude jako prachu země, rozšíříš se na západ a na východ, na sever a na jih. V tobě a tvém potomstvu budou požehnány všechny národy země. Já budu s tebou, budu tě chránit, kamkoli půjdeš. Přivedu tě zpátky do této země. Neopustím tě, dokud nesplním, co jsem ti slíbil.“ (Gn 28,14–15)

Celé následující dějiny Izraele jsou postupným odhalováním tohoto zaslíbení. V rozličných chvílích, i v těch nejosudnějších, Bůh sestoupí, aby chránil a spasil svůj národ. A není vůbec nahodilé, že v okamžiku, kdy nehodný král Achaz o tom pochybuje, Izaiáš oznamuje snad nejkrásnější proroctví Starého zákona, které má naplnit zaslíbení dané na počátku: „Hle, panna počne a porodí syna a dá mu jméno Emanuel (to je Bůh s námi).“ (Iz 7,14)

Jákob viděl anděly, jak k němu sestupují. Nyní, v samotném završení pradávného plánu spásy přichází anděl Gabriel do Nazareta k Panně a zdraví ji: „Buď zdráva, milostiplná! Pán s tebou!“ (Lk 1,28) Pozdrav obvykle vyslovuje ten, kdo přichází, a v našem případě je to posel samotného Boha. Vzhledem k tomu, že představuje stvrzení věčné spásy, anděl je východními ikonopisci často znázorňován jako silný muž, který přináší rozhodující poselství pro celé lidstvo. Jeho pozdrav je přeložen do latiny a západních jazyků neutrálním slovem Ave! V řečtině a ve slovanských jazycích se místo toho říká: Raduj se! Buď zdráva! Zdá se, že tento výraz je pro danou okolnost vhodnější. To, že církev přidává ještě Mariino jméno, má další duchovní význam. Obvykle jméno k pozdravu přidáváme, abychom vyjádřili, že se setkáváme s dobře známou osobou. Anděl, který přináší Panně Marii zvěst, ukazuje na osobní a privilegované vyvolení, jež bylo u Boha od věčnosti.

Milosti plná

Darům, které dostáváme od Boha, se všeobecně říká milost. Bůh Bible je zjevně Bohem plným milosrdenství a milosti (srv. Ez 34,6). Svoji přízeň sesílá na ty, které si vyvolí. Je přirozené, že mezi nimi má první místo Ježíš, vtělený Boží Syn, jak to dosvědčuje evangelista: „Neboť Zákon byl dán skrze Mojžíše, milost a pravda přišly skrze Ježíše Krista.“ (Jan 1,17) Člověk tedy dostává milost podle toho, do jaké míry je ve spojení s Ježíšem. Kdo by mohl být spojen se Spasitelem více než jeho matka? Ona přijala do svého lůna, do svého života, plnost vtělené milosti.

Taková plnost je s hříchem neslučitelná. Proto katolíci vyznávají dogma o neposkvrněném početí Panny Marie. Je pravda, že pravoslavní teologové se proti této definici staví, avšak i oni obhajují dokonalou čistotu Matky Boží. Vladimír Losskij například píše: „Ona představuje vrchol svatosti. (…) Byla bez hříchu i tam, kde univerzální hřích vládne (…), v ní se nemohl hřích uskutečnit.“[2] Stejnou myšlenku vyjadřuje i Pavel Evdokimov: „Je organicky spjata s potomstvem Adamovým, sdílí společný úděl se všemi lidmi. Přesto je však Maria uchráněna jakékoli osobní nečistoty a všeho zla, které se v ní stalo nečinným.“[3] Za povšimnutí stojí způsob, jímž se autor vyjadřuje: Maria je „chráněna jakékoli osobní nečistoty“.[4] Z toho plyne, že hřích je třeba přičíst osobě, přirozenost nehřeší.

Důvod, proč pravoslavní teologové formulaci tohoto katolického dogmatu odmítají, vyrůstá z obavy, že z takového pohledu na Pannu Marii podle nich plyne, že by neměla účast na naší hříšné přirozenosti, kterou jsme zdědili od Adama. Dogma však nic takového neříká. I Ježíš vzal na sebe naši přirozenost, a přesto je ve své osobě neposkvrněný Beránek. Jeho Božská moc zvítězila nad každým osobním zlem a plnost milosti měla v Panně Marii stejný účinek.

Nicméně zde existuje nebezpečí, že i katolíci budou dogma o neposkvrněném početí chápat negativně, jakoby se jednalo o pouhý Boží dar, a Panně Marii by se tak nepřičítala jakákoli vlastní zásluha. Nebyl by to její svobodný čin. V tom případě bychom ji mohli obdivovat, ale nemohli bychom ji napodobit. Neposkvrněná čistota Matky Boží je však pozitivní síla. Projdeme-li pojmy, které se vyskytují v duchovních knihách křesťanského Východu, najdeme zde výraz, který v našem případě můžeme velmi vhodně použít. Proslavený termín apatheia (ἀπάθεια), nepřítomnost vášní, definoval svatý Jan Klimak jako „nebe na zemi“, „vzkříšení duše před vzkříšením těla“.[5] Námitky proti tomuto výrazu tentokrát nepocházejí od východních teologů, ale od západních. Zvláštním způsobem se podobají argumentům výše zmíněných východních teologů proti dogmatu o neposkvrněném početí. Svatý Jeroným má za to, že apatheia chce uchránit člověka před hříchem a jeho následky negativním způsobem, a to tak, že ho vytrhuje z lidské podstaty a dělá z něj „buď kámen, nebo anděla“.[6]

Dnes víme, že námitky svatého Jeronýma byly formulovány vlivem nedorozumění. Apatheia je něco zcela jiného. Nejedná se totiž o absenci, nepřítomnost lidské citlivosti ani o negativní odstranění jejích důsledků. Je právě naopak silou lásky, darem Ducha, pohotovostí, která dokáže jednat vůči útokům každého zla ihned: jakmile se objeví, odrazí je, a zlo se tím stává nečinným. Přirovnání, jež uvádí svatý Efrém, nepostrádá důvtipu: když je polévka teplá, mouchy si na ni nemohou sednout, ale jakmile vychladne, všechny do ní padají. Síla lásky způsobuje, že jakékoli zlo nemůže působit.

Podobně o svatosti Panny Marie píše Losskij: „Hřích se v ní nikdy nemohl rozvinout.“ Evdokimov upozorňuje: „Bůh nepůsobí na člověka, ale v něm, nepůsobí na Pannu Marii, jako by jí přidával nějaký dar navíc, ale v součinnosti, v samém jádru boholidské spolupráce. Formaci její osoby předcházelo jak od věčnosti zvláštní Boží povolání, tak Mariino úplné Fiat – staň se.“[7] Jde o svobodný souhlas skromné dívky Páně k tomuto volání, o svobodnou odpověď bez výhrad. „Jedná se tedy o dokonalé uskutečnění ideálu zbožštění člověka, který byl řeckým otcům tak blízký.“[8]

Losskij hájí mariánskou úctu proti těm, kteří tvrdí, že i přes všechny projevy zbožnosti, jež si Panna Maria zaslouží, je třeba zdůraznit, že ona není Bůh, že mezi Stvořitelem a jeho stvořením bude stále nepřeklenutelná propast. Nikdo tento rozdíl nepopírá. Avšak mariánská úcta, říká Losskij, spočívá v oslavování toho, co je jádrem naší spásy: překonání této propasti. Panna Maria je opravdu „Královnou nebe, které sama východní liturgie přiznává slávu, jež přináleží Bohu (doxa theoprepés; δόξα θεοπρεπής)“. Proto svatý Řehoř Palama vytrvale nazývá Matku Boží „hranicí stvořeného a nestvořeného“.[9] Vedle božské hypostaze vtělené (Ježíše) je zde i zbožštěná hypostaze lidská (Panna Maria). Bůh se stal člověkem, aby se člověk stal božským, to je známý princip patristické teologie. „Nejvyšší slávou Matky Boží je eschaton, dovršená realita, uskutečněná ve stvořené osobě ještě před koncem světa (…).“[10]

Ačkoliv je tento ideál tak velký, je nám křesťanům představován jako příklad, který máme podle stupně svého povolání následovat tím, že otevřeme dveře svého srdce a vyslovíme velkorysé ano svému povolání a darům milosti, jež dostáváme.

Pán s tebou

Viděli jsme, že plnost milosti není dar, ale výsledek boholidského dialogu. Proto také byzantští autoři, podle učení církevních otců, pokládají zvěstování za vrcholnou chvíli života Panny Marie. Svatý Jan Damašský říká: „Od chvíle, kdy Panna Maria vyslovila svůj souhlas, Duch Svatý na ni sestoupil a očistil ji.“[11]

Je třeba z toho odvodit, že před zvěstováním se Panna Maria dopustila nějakého hříchu? Nikdo si netroufá něco takového ani naznačit. Jak si tedy pak máme vysvětlit nepřítomnost hříchu před událostí v Nazaretě? Skrze analogii s Kristem. Vrcholným bodem Spasitelova života byla smrt na kříži. Tomáš Kempenský píše dokonce: „Celý Kristův život byl kříž.“[12] Na ikonách je znázorňováno narození jako předehra k sestoupení do pekel. Právě narozené dítě je pokládáno do jeslí, jež mají formu hrobu. Stejně můžeme říci, že celý život Panny Marie, od první chvíle její existence, je ve znamení tohoto ano, nepochybně výsadního okamžiku, ve kterém vyslovila vědomě a svobodně souhlas se svým povoláním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Matka Boží.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.