Edice Societas L.

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

© Brian O’Leary SJ, 2020. This edition of God Ever Greater is published by arrangement with Messenger Publications, Dublin, Ireland

ISBN 978-80-7412-374-0 (tištěná kniha 2020)

ISBN 978-80-7412-375-7 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-376-4 (mobi 2020)

ISBN 978-80-7412-377-1 (pdf 2020)

Vychází ve spolupráci s Českou provincií Tovaryšstva Ježíšova

Na obálce je malba akad. mal. Jana Jemelky

Z anglického originálu

God Ever Greater: Exploring Ignatian Spirituality

Messenger Publications, Dublin 2018

přeložila Jana Odehnalová

Odpovědný redaktor Michal Altrichter

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou  551. publikaci

Olomouc 2020

Cena 110 Kč (včetně DPH)

Brian O’Leary

Čím dál větší Bůh

Zkoumání ignaciánské spirituality

Předmluva

Děti rády zkoumají. Ať už je to les, pláž, jeskyně, nebo půda, volání „prozkoumáme to“ značí začátek dobrodružství. Samozřejmě že hledají poznání, ale především chtějí zažít ten vzrušující pocit, když vstupují do neznáma a něco nového objevují. Také dospělí mohou prožívat tento hlad po zkoumání. Bez něj by civilizace zkostnatěla.

Životní pouť Ignáce z Loyoly probíhala ve stejnou dobu jako průzkumy, které evropským námořníkům, obchodníkům a misionářům otevřely obě Ameriky a stejně tak Afriku a Asii. Tím pro Evropany začala pomalá naučná křivka, neboť byli během času donuceni přehodnotit své místo ve světě. Už nemohli automaticky předpokládat, že tvoří střed světa, ani nemohli věřit, že jejich kultury jsou normativní. Samozřejmě to trvalo staletí, než zcela, nebo téměř vymizelo eurocentrické myšlení. Bádání v 15. a 16. století přineslo do Evropy obrovské bohatství z těchto nově objevených oblastí, ale také přišly umění, hudba, filosofie a náboženská přesvědčení. Život v Evropě a širším světě už nikdy nemohl být stejný. K tomu všemu došlo díky vrozenému lidskému instinktu nebo vášni pro zkoumání.

Když v podtitulu této knihy používám slovo „zkoumání“, má probudit ve čtenáři jeho vlastní osobní naléhavou touhu po této činnosti. Mohlo by dokonce vyvolat nějaký obdobný pocit anticipace? Neodbytné vzrušení? Zde není předmětem zkoumání nějaký kontinent nebo vzdálená divočina nebo nová obchodní cesta či tajemství vnějšího vesmíru.

V této knize budu putovat, pozorovat, zaznamenávat a objevovat „krajinu“ ignaciánské spirituality. Zvu vás, abyste mě na této cestě doprovázeli.

Někteří čtenáři už na této cestě možná byli, líbilo se jim, co tam viděli, a nyní se chtějí vrátit. Mají pocit, že je toho víc k vidění, že se mohou víc dozvědět a že se mohou ještě více obohatit. Pro ostatní může být ignaciánská spiritualita panenským územím, neprobádaným, tudíž poněkud tajemným, a dokonce může trochu nahánět hrůzu. Doufám, že touto krajinou provedu jak začátečníky, tak ty zkušenější, přičemž ti první nebudou zaostávat za druhými, a ti druzí nebudou mít pocit, že měli tuto cestu podniknout raději sami. Tak pojďme zkoumat.

Druhý důvod, proč jsem použil slovo „zkoumání“, je ten, že se nepokouším o celkové pokrytí nebo systematickou prezentaci ignaciánské spirituality. Tato krajina je příliš rozsáhlá pro projekt tohoto typu. Pravdou je, že když vezmu v úvahu obrovské množství knih o ignaciánské spiritualitě, žádnému autorovi se nepodařilo předvést ji v její celistvosti. Takže nabízím něco, co se dá lépe zvládnout, přistupuji k tomuto tématu z různých úhlů a východisek a zkoumám terén, v němž se ocitnu. A stejně jako slavní badatelé v oblasti ignaciánské spirituality za Ignácova života budu doufat, že zkoumání zakončím tím, že ve čtenářích této knihy ponechám nezodpovězené otázky, jimiž se budou moci nadále zabývat, a možná je dovedu k modlitbě. Poslední moudré slovo je od T. S. Eliota:

Budeme neustále hledat

a smysl našeho hledání bude

dospět tam, kde jsme začínali,

a poprvé tak poznali to místo.[1]

Struktura a obsah

Tato kniha má dvě části. První, delší část je vysvětlující a je trochu rozvláčnější. Vysvětluje historii, včetně spisů o Ignácovi a dalších prvních jezuitech, a teologii do té míry, jak jsou pro náš účel důležité. Kapitoly v této části mají vést k pochopení představovaného tématu. Nebudu však používat odborný jazyk, a pokud uvedu nějaké odborné termíny, jimž jsem se nemohl vyhnout, budou jasně objasněny. Cílem je porozumění, nikoli matení.

Část I

Kapitola 1 je v mnoha ohledech základní pro to, co následuje. Namísto toho, abych začínal s Ignácem nebo se specificky ignaciánskými tématy, kladu otázku: „Co je spiritualita?“ Na tuto otázku se obvykle odpovídá velmi vágním způsobem a to může zavést lidi na scestí. Je lepší udělat vše pro to, abychom dobře pochopili význam podstatného jména „spiritualita“, než pokročíme ke zkoumání přídavného jména ignaciánská.

Kapitola 2 představuje krátký přehled Ignácova života. Ignaciánská spiritualita nebyla založena na nějaké již existující teorii, ale zrodila se z prožívané zkušenosti tohoto muže, zakotvené v konkrétním historickém a kulturním kontextu. Také se musíme poněkud blíže seznámit s osobností Ignáce a jak se vyvíjela během jeho života. Během svého obrácení si Ignác uvědomil, že tato zkušenost je dar od Boha, a později přiznával, že Bůh ho povolal, aby se s ostatními podělil o to, co získal. Aby tak učinil, zvolil si jako hlavní prostředek – nebo přesněji byl jimi obdařen – duchovní cvičení. Ta se pro nás stala jeho odkazem a je správné, abychom se zde s nimi seznámili.

Kapitola 3 dále odráží život Ignáce, tentokrát však prostřednictvím jeho takzvané Autobiografie. Tato kniha se často dostává do rukou těch, kteří zkoumají ignaciánskou spiritualitu, a je pro to dobrý důvod. Kniha je pokládána za užitečný návod a je snadná ke čtení. Druhé či třetí čtení knihy však ukáže, že je to vlastně docela tajemná knížečka, kterou je třeba pečlivě zkoumat. Aby z ní čtenář mohl mít nějaký zisk, napomůže jistý náhled na její skladbu.

Kapitola 4 zkoumá ignaciánskou mystiku. V současných studiích o Ignácovi se této sféře věnuje nejvíce pozornosti. I na popularizační úrovni nejvíc muže a ženy k Ignácovi a jeho odkazu přitahují právě jeho mystické dary. Tento zcela nový vývoj je překvapivý, neboť prvních čtyři sta let po jeho smrti byly jeho mystické dary buď bagatelizovány, nebo zcela ignorovány. Avšak v dnešním kulturním klimatu, v němž existuje téměř kult mystiky, často definované poněkud volněji, není žádným překvapením, že je zde o ignaciánskou mystiku silný zájem.

Kapitola 5 otevírá téma rozlišování. Pro mnohé je termín rozlišování téměř synonymem pro ignaciánskou spiritualitu. Navzdory tomuto vnímání mají jak teorie, tak praxe rozlišování v židokřesťanské tradici mnohem delší historii. Znalost této tradice nám pomůže pochopit, jak se Ignác učil od těch, kdo tu byli před ním, a ptát se, čím mohl přispět k jejímu rozšíření. Domnívám se, že v tom, jak předvedl, že by rozlišování duchů mohlo být využito v kontextu rozhodování, byl vskutku inovátorem.

Kapitola 6 otevírá nový tematický okruh, kterému se dostává velké pozornosti teprve v poslední době. Mám na mysli komunitní dimenzi ignaciánské spirituality. Ignaciánská spiritualita není zdaleka individualistická, jak mnozí tvrdí, ale vždycky měla komunitní rozměr. Bez něj by nezačalo nikdy existovat Tovaryšstvo Ježíšovo – spíše známé jako jezuité. Ale až teprve nedávno se začalo ukazovat, jak by se spiritualita Tovaryšstva, vyložená v jeho Konstitucích, mohla využít v zakládání náboženských skupin, či dokonce sekulárních organizací. Bylo odvedeno dost práce, která dokázala, že v podstatě je to možné. Nehodlám zkoumat tento vývoj nijak dopodrobna, ale soustředím se na dokument s názvem Deliberatio primorum patrum – Úvaha prvních otců. Ten líčí, jak Ignác a jeho první společníci dospěli k rozhodnutí stát se řeholním společenstvím. Stalo se vzorem pro jakýkoli proces nebo rozhodování v ignaciánské tradici.

Část II

Druhá část této knihy byla původně sérií článků v měsíčníku The Sacred Heart Messenger,[2] kterou vydávalo nakladatelství Messenger Publication v Dublinu. Zde jsou články poněkud přepracovány a rozšířeny. Tyto články přejímají některá témata z Části I, ale na základě zkušeností jednodušším způsobem. Tyto krátké články je vhodné číst pomalu, nejlépe vždy jen jeden a zauvažovat o něm. Daly by se též nazvat meditacemi. Jejich cílem není ani tak dovést čtenáře k porozumění, jako tomu bylo v Části I, ale spíše k probuzení osobní reakce. Nabízejí, jak může ignaciánská spiritualita prohloubit a obohatit čtenářův vztah k čím dál většímu Bohu.

Někteří čtenáři, zejména pokud se považují za začátečníky, by mohli dost dobře obrátit obvyklý sled čtení knihy. To by znamenalo zabývat se nejprve Částí II, než se obrátí k Části I. Další možností může být střídat články z Části II s kapitolami v Části I. Dobré je to, co pomůže nejvíc!

1 ELIOT, T.S., Little Gidding, in Four Quartets, Faber and Faber, London 1976; česky Čtyři kvartety, Argo, Praha 2014, s. 50–51.

2 [Posel Božského Srdce].

Část I. K pochopení ignaciánské spirituality

1. Co je to spiritualita?

„Lidský druh“ si vždycky uvědomoval, že existuje svět ducha nebo duchů. K tomuto světu se přistupuje se směsicí obav a oslavování. Podle známého výroku Rudolfa Otta člověk tento svět zažívá jako mysterium tremendum et fascinans – jako tajemství, které nás rozechvívá bázní a posvátným údivem, a současně nás mocně přitahuje. Tento druh povědomí sahá k úsvitu lidských dějin, třebaže termín „spiritualita“ je relativně nedávného původu. Ustálenou definici spirituality nenajdeme ani v Bibli, ani ve spisech církevních otců, ani u středověkých nebo reformačních teologů. Toto slovo se začalo objevovat až v 17. století ve spisech francouzských katolíků a používalo se jako synonymum pro vnitřní život. Francie 17. století prožívala zlatou éru mystiky, stejně jako Španělsko v 16. století. Fascinace vnitřním životem byla součástí jejich náboženské kultury, ale trvalo trochu déle, než se v akademické teologii začala „spiritualita“ přijímat jako platný termín. Pokud jde o akademickou teologii, ta nahradila mnohem zavedenější termíny jako „asketická teologie“, „mystická teologie“ nebo „teologie duchovního života“. Katedry spirituality dnes existují na mnoha vysokých školách.

Nenáboženské vlivy

Ve stejné době se objevil nový fenomén: sekulární svět přijal nebo si přisvojil – záleží na úhlu pohledu – slovo „spiritualita“. Slovo, které bylo donedávna specificky náboženským pojmem, začalo nyní zastupovat škálu lidských hodnot, které jsou samy o sobě obdivuhodné, ale explicitně nevycházejí z tradice víry a ani s ní nejsou spojeny. Například nejen humanitární organizace, jako jsou školy a nemocnice, ale mnohé finanční instituce, banky, nadnárodní společnosti a podniky všeho druhu začaly používat slovo „spiritualita“ ve svých vizích a přijaly ho jako součást své rétoriky. Tyto korporace podporují rozvoj „spirituality“ u svých pracovníků. To nevyžaduje žádné přihlášení k víře, ale cokoli, co navozuje faktor dobrého pocitu a harmonické vztahy na pracovišti, se děje ve jménu spirituality. „Spiritualita“ je vnímána tak, že navozuje pohodu a štěstí žen a mužů, jež tvoří korporátní pracovní sílu. Tento cíl není však ze strany zaměstnavatele tak docela altruistický. To nejpodstatnější je, že šťastná pracovní síla je mnohem produktivnější a vyšší produkce zajišťuje vyšší zisky. Někteří by mohli považovat takové použití slova „spiritualita“ za poněkud cynické; nehledě na to však tento vývoj způsobuje, že význam tohoto slova je mnohem víc matoucí, dokonce nejednoznačný.

Duchovní, ale ne zbožný

V západním světě už jsme si přivykli slýchat tvrzení – někdy dokonce i od formálních křesťanů – „Jsem duchovní člověk, ale nejsem zbožný.“ Je to moderní fenomén, který byl způsoben, nebo alespoň zatížen sekularizací společnosti. Až do doby osvícenství na konci 17. a v 18. století by naši předkové nedokázali pochopit někoho, kdo přijde s takovým tvrzením. Ve starověku a středověku by nenáboženská spiritualita byla považována za terminologický rozpor. Dnes je situace evidentně jiná a tento nový fenomén stojí za prozkoumání. Mohli bychom začít tím, že se podíváme na tři kategorie lidí, kteří prohlášení „duchovní, ale ne zbožný“ používají.

První a nejzřejmější kategorii tvoří ateisté a agnostici. Ti buď popírají existenci Boha (ateisté), nebo jsou přesvědčeni, že i kdyby Bůh existoval, jeho existenci nelze dokázat (agnostici). V obou případech je otázka Boha v podstatě irelevantní: lidé si musí vystačit s životem bez Boha a musí si smysl najít někde jinde. Co se tedy prohlašuje, je jakási verze sekulárního humanismu. V tomto úhlu pohledu se objevuje nenáboženská, humanistická nebo sekulární spiritualita.

Druhou kategorii tvoří ti, kteří věří v osobního Boha, ale necítí žádnou potřebu patřit do komunity věřících. Mnozí nezažili nikdy žádnou náboženskou sounáležitost. Uvědomují si Boha nebo, alespoň svět ducha prostřednictvím nějaké významné životní zkušenosti. Ovšem někteří v této kategorii pocházejí z náboženského prostředí, ale z nejrůznějších důvodů opustili svou náboženskou příslušnost a nyní sami sebe pokládají prostě za duchovní osoby.

V této podkategorii najdeme ty, kteří provedli svou volbu na základě toho, že jsou alespoň implicitně teologičtí. Jiné ovlivnily mnohem osobnější záležitosti. Možná zažili nějakou nespravedlnost, skutečnou nebo jen pociťovanou, ze strany své církve, synagogy nebo chrámu. Možná je postihla deziluze z politikaření náboženských lídrů nebo hnidopišství profesionálních teologů. Možná je šokovaly reálné skandály, které si bolestně uvědomují, i když sami zneužívání nezažili. V křesťanském kontextu se sami vzdálili od institucionální církve, ale nikoli nutně od Krista nebo Boha. Možná se nadále modlí, či dokonce používají prvky křesťanské spirituální tradice, které jim pomáhají a sytí je. Někteří třeba znají Bibli a spisy mystiků lépe než mnozí křesťané, kteří patří k církvi. Tito lidé se sami zasvětili něčemu, co se často nazývá „spirituální cesta“ nebo „vnitřní cesta“. Je to jejich chápání spirituality a nezahrnuje příslušnost k nějaké komunitě věřících.

Třetí kategorie představuje další nedávný fenomén v lidském myšlení. Pro některé lidi nejnovější věda, založená na kvantové teorii, a zejména nová kosmologie, která k ní patří, znamená radikální závěr. Věří, že všechna náboženství jsou součástí dřívější fáze evolučního pokroku na planetě Zemi, často interpretované tak, že probíhala ve stejnou dobu jako vláda patriarchátu. Ve světle evolučního vývoje hlásají konec náboženství a nástup ekologické, planetární a kosmické spirituality. Stále ještě mohou mluvit o Bohu, ale tento Bůh je v kosmu tak imanentní, že je totožný se samotným evolučním procesem. Existuje zde pozoruhodné splývání vědeckého světového názoru, ekofeminismu a religiozity nového věku. Výsledek, který je monistický a panteistický, neponechává místo pro transcendentního a osobního Boha, jak ho známe z křesťanského zjevení.

Dva modely spirituality

Na tomto místě možná pomůže, když stručně prozkoumáme dva základní modely spirituality. Každý má svou vlastní legitimitu, a jak uvidíme, jeden z druhého může mít prospěch. Rozlišuje je jejich odlišná interpretace ducha, což je pojetí, které stojí v základu spirituality.

První model: lidský duch

První model chápe slovo „duch“ tak, že se primárně, a dokonce výlučně vztahuje k lidskému duchu. V tomto významu představuje duch a následně spiritualita ten rozměr člověka, který způsobuje to, že jsme schopni transcendence. Tato schopnost spočívá v touze, svobodě a předurčení zaměřit naše životy nikoli na sebeuspokojení nebo úzký soukromý zájem, ale na hodnotu nebo hodnoty, které se nacházejí mimo nás.

Například oceňování krásy ve kterékoli či všech jejích podobách je jak osvobozující, tak povznášející. Krása kromě smyslového potěšení evokuje také pocity obdivu, údivu, ohromení, chvály a autentické radosti. Umožňuje nám transcendovat sama sebe. Filosofové krásy často používají jazyk, který mají společný, nebo dokonce vypůjčený od duchovních autorů a zejména od mystických spisovatelů. Zdůrazňují, že reakce člověka na krásu může vést k extázi nebo k vytržení. Estetická zkušenost nás povznáší takříkajíc na vyšší úroveň a umožňuje nám existovat mimo nás samé – alespoň v dané chvíli.

Dalším příkladem je to, co nazýváme humanitářstvím. Naše empatie s těmi, kteří trpí, a naše ochota pomáhat druhým dokonce i za cenu pro nás samotné vysokou, nás také povznáší do světa transcendentních hodnot. Rozvíjíme radikálně odlišný Weltanschauung, nový pohled na svět. Z této odlišné globální perspektivy zjišťujeme, že naše horizonty se rozšířily a naše vidění se zostřilo. Je to, jako bychom pohlíželi na každého a na všechno novýma očima. Naše priority jsou často nezpochybnitelné a jsou uspořádány tak, že na prvním místě se nacházejí humánní nebo duchovní hodnoty. Současně se rozšiřuje pole naší vnitřní svobody a nacházíme v sobě čerstvou energii a entuziasmus. To nám umožňuje rozhodovat se a formovat naše životy ve světle toho, co nyní vnímáme jako autentické hodnoty, které stojí za to. Celá tato transformace proběhla díky lidskému duchu.

Druhý model: Boží Duch

Specificky křesťanský přístup chce, aby primárním významem ducha byl odkaz na Ducha Svatého. Tak to vyjadřuje v dopisech svatý Pavel. Lidé jsou duchovní nebo syceni svou spiritualitou, pokud dovolují Duchu Svatému, aby jejich životy ovlivňoval stále víc a víc. Pavel učí, že existuje Duch Boží – Duch Svatý – a že v každé osobě existuje také duch. Skrze stvoření je vlastní člověku duch, skrze křest je potom do člověka vložen Duch Svatý. Mezi Duchem Božím a lidským duchem existuje zvláštní vztah.

„Když můžeme volat: ‚Abba, Otče!‘ spolu s naším duchem to potvrzuje sám Duch Svatý, že jsme Boží děti. Jsme-li však děti, jsme i dědici: dědici Boží a spoludědici Kristovi.“ (Řím 8,15–17)

Existence lidského ducha je v Pavlově učení zásadní. V tom se shoduje s většinou humanistů. Také je ovšem přesvědčen o Duchu Svatém, Božím Duchu, a že tento Duch nám byl dán a sídlí v našem nitru. Růst a vyspělost spočívá v postupném pronikání Ducha Svatého do lidského ducha. Když se to děje, lze tohoto člověka významnou měrou popsat jako duchovního. Mohli bychom říci, že to, co dnes nazýváme duchovním, je pro Pavla to, co se děje v interakci Božího Ducha a ducha lidského. V tomto významu není spiritualita prostě jen moje touha a schopnost nebo snaha o sebenaplnění, nebo dokonce o transcendenci. Spiritualita je meziosobní, vzájemný a dialogický vztah s Bohem, který se odehrává na úrovni Ducha Božího a ducha našeho. V tomto vztahu jsme zbožšťováni, což představuje pro křesťany nejvyšší transcendenci.

Reciproční modely

Tento druhý model spirituality, který je založen na pronikajícím působení Ducha Svatého, jak jej rozvíjel Pavel, nemusí být zcela v rozporu s prvním modelem, který předpokládá jen lidského ducha. Také z tohoto modelu se můžeme mnohému naučit. Přinejmenším nás upozorňuje na dynamiku lidského ducha, který je vždycky ve hře a nelze ho popírat nebo se ho zřeknout. Působí jako varování, abychom nebyli v našem přístupu ke spiritualitě tomuto světu až příliš vzdálení, a tak snižovali význam lidské zkušenosti, zároveň však je třeba, abychom si uchovali, či dokonce vyzdvihovali tajemství Božího působení v našem životě. Jak potvrzuje známá scholastická průpověď: Milost staví na přirozenosti.

První model nám připomíná, abychom „vlastnili“ tuto lidskou přirozenost, abychom jí věnovali pozornost, abychom za ni byli vděční a rozvíjeli její potenciál. Také nás nutí, abychom věnovali pozornost roli kultury, její všudypřítomnosti a vlivu na náš život. Povzbuzuje nás, abychom brali vážně jakoukoli dominantní filosofii doby, a vybízí nás, abychom si v ní našli to dobré a oceňovali hodnoty sekulárního světa. Bez otevřenosti vůči skutečnostem zvýrazněným v prvním modelu naše křesťanská spiritualita riskuje, že upadne do izolované zbožnosti. Tu lze definovat jako náboženskou sentimentalitu, která ignoruje nejen rozum a pravou lidskou emocionalitu, ale také zdravou teologii. V extrémní formě se jedná o typ spirituálního fundamentalismu. A to není dílo Ducha Svatého.

Kultura

Na tomto místě bude vhodné rozšířit výše uvedenou zmínku o kultuře. Slovo „kultura“ v tomto kontextu neznamená v nějakém exkluzivním významu „vysokou“ kulturu, která se zaměřuje na kreativní umění. Kultura se zde chápe spíš jako způsob, jakým jakákoli skupina lidí – velká či malá – žije, přemýšlí, organizuje se, oslavuje a sdílí svůj život. V každé takové kultuře existují základní systémy hodnot, významů a pohledů na svět, které se veřejně vyjadřují jazykem, gesty, symboly, rituály a způsobem života. To je širší význam kultury, na který se odvolával Pavel VI., když řekl, že „rozkol mezi evangeliem a kulturou je nepochybně tragédií naší doby“.[3] Jeho následovníci nadále upozorňovali na tento rozkol jako na nebezpečnou skutečnost, s níž se křesťanství musí potýkat.

Viděli jsme, že se v dobrém ani zlém nemůžeme vzdálit od kultury. Je všeprostupující. Její obrazy bombardují naše smysly. Její ideje plní naši mysl. Kultura je jako vzduch, který dýcháme a který může být zdravý nebo znečištěný. Po většinu času si její dopad na nás neuvědomujeme. Nenápadně nám vnucuje většinu našich předpokladů, nebo alespoň mnohé z nich – ta přesvědčení, která nám připadají natolik vlastní, že si jen zřídkakdy – pokud vůbec – dovolíme o nich pochybovat. Kultura je jako čočky, skrze které pohlížíme na svět. Tyto čočky mohou realitu buď osvětlit, nebo překroutit a často se tak děje způsoby, které si možná ani neuvědomujeme.

Přestože současná západní kultura má své kořeny v křesťanské tradici, nyní vylučuje jakýkoli druh náboženské víry ze svých přijatých hodnot. Víra jako taková – ať křesťanská, židovská, islámská, hinduistická, či jiná – se často odmítá jako infantilní předsudek, o který se lidský rod musí přestat zajímat. Mnozí ji vnímají jako příčinu sociálního rozdělení, což dokládají spory týkající se církevních škol a dalších institucí založených na víře. Převládající kultura by dala přednost tomu, aby hlasy věřících byly čistě soukromým podnikem. Z těchto a jiných důvodů lidé, kteří přijímají křesťanskou spiritualitu jako způsob života, tak činí v kulturním prostředí, které je buď nepřátelské, nebo lhostejné vůči jejich hodnotám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čím dál větší Bůh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.