Čeští jezuité 29.

Na obálce je socha Tuřanské Madony

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

© Centrum Aletti Velehrad-Roma, Olomouc 2020

Translation © Zdeněk Drštka

Photo © Tomáš Rechlík

ISBN 978-80-7412-365-8 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-366-5 (mobi 2020)

Z latinského originálu

Diva Turzanensis, Vít Jindřich Ettel, Olomouc 1658

přeložil Zdeněk Drštka

Odpovědný redaktor Michal Altrichter

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 543. publikaci

Olomouc 2020

Cena 129 Kč (včetně DPH)

Bohuslav Balbín

Tuřanská Madona

neboli Historie původu a zázraků veliké Matky Boha i lidí Marie, jejíž ctihodná socha, nalezená v trní blízko Brna, označená nebeským světlem, je velkými zástupy lidí uctívána, nyní poprvé důst. P. Bohuslavem Aloisem Balbínem z Tovaryšstva Ježíšova sepsána léta 1658 s povolením představených

Archa úmluvy byla zhotovena ze dřeva sethim a Maria se zrodila z trnitého, drsného a suchého židovského národa. Sethim se vykládá jako „trní“. Eva je trním, Maria růží.

(sv. Bernard: Kázání o Panně Marii, které začíná Zdrávas, Maria. Viz Maximilianovo dílo 6 knih o symbolické teologii, komentář 3. – o arše.)

Maria je oduševnělý keř přirozenosti, jejž oheň božského zrození nestravuje.

(sv. Proklos: Homilie o narození Kristově)

Nejvznešenějšímu a nejdůstojnějšímu panu knížeti, panu Leopoldu Vilémovi,

arcivévodovi rakouskému, vévodovi burgundskému, štýrskému, korutanskému, kraňskému a würtenberskému, hraběti habsburskému, tyrolskému, görzskému atd. biskupu štrasburskému, halberstadtskému, pasovskému, olomouckému a vratislavskému, velmistru a generálnímu představenému řádu německých rytířů, členu královské kaple české atd. knížeti, představenému a přezbožnému a přelaskavému pánu.

Ti, kdo se věnují onomu přeradostnému a vpravdě královskému umění loveckému, nejvznešenější kníže, ukládají sobě a svému okolí jako první zákon mlčení (mluvit totiž na lovu znamená neštěstí[1]); za druhé pak toto: když se došlo k brlohu divé zvěře, je třeba ji vyburcovat, přikazují ji postihnout všemožným křikem a vyděsit; je-li totiž jednou vyhnána ze svého útočiště, těžko ve zmatku nalezne vládu sama nad sebou a bez velké námahy se dá zahnat do pasti. Tento příklad budiž Tobě, nejvznešenější kníže, a Tvým převzácným blízkým, k užitku pro naši věc. Vydával se totiž na lov od svého založení brněnský noviciát Tovaryšstva Ježíšova do Ráje (tak nazývají onen hájek u Brna[2]) a spěchal za vůní Tuřanské Madony. Ti nejmladší, totiž nejmenší duše, milovali Marii a následovali ji po stopách ctností a po sladké vůni milostí. Ač mlčeli při svém lovu pozemském, chovali v nitru pevnou naději. Jakmile dorazili k původnímu sídlu Madony, její lože (v němž ji nedbalá minulost zanechala) se před nimi s pomocí historie objevilo a otevřelo se skryté místo; k čemu je

…psům čich,

když věrným očím se ukázala laň?

Jako věrní psi štěkotem Tě, nejvznešenější kníže, pane tuřanských pozemků, upozorňují, Tobě přejí chválu z úspěšného lovu. Zde se zachvěli! Zde označují místo, kde v trní přebývá, a spolu s Archimédem[3] opakují ono lovecké: εὗρον, εὗρον, našel jsem, našel jsem. Nemůžeme pochybovat, nejvznešenější kníže, že toto znamení Ti bude příznivé. V Rakousích se nejen konají lovy na zvěř (a tak konali a konají a hovoří o tom nejen císařové, ale i arcivévodové po celém Německu[4]), ale kvete i snaha po získání lásky nebes. Což to není jakýsi „nebeský lov“? Bezpochyby ano, a je člověku nejvlastnější, neboť je „loven“ Bůh a on sám loví lovce.

Macedonius[5], přesvatý muž, který byl v pustině nalezen knížetem na lovu, byl tázán, co má dělat. Sám naproti tomu s duchem víry se začal ptát, proč na ono místo přišel vládce. Když on odpověděl, že za lovem, odpověděl Macedonius: A já jsem na lovu svého Boha a nikdy od tohoto překrásného lovu neupustím, co živ budu.

A tak je to překrásná laň[6] (kterou vykládá Arnošt Pražský[7] jako Bohorodičku) a přepůvabný kolouch (Ježíš), který v podobě laně a koloucha[8] přeskakuje výšiny cti a cvičí nás v lásce, když jej následujeme.

Také dnes se věnuje tomuto nejušlechtilejšímu nebeskému umění rakouský rod. Světu jsou známy lovy Maxmiliána I., vedené dobrými anděly. Pomlčím-li o Albertech a Bedřiších, Rudolf, první císař z vašeho rodu[9], vyjížděl na lov a nalezl kořist v eucharistii v Kristově lidství. A jak žádal tento lov, sesedl hbitě z koně a vydal se za kořistí. A tak šťastně ji odhalil, že láskou k pronásledovateli jaté božství zanechalo lovci jako trofej příslib dlouhého trvání Říše.

Co jiného jsou rakouská erbovní znamení než svaté eucharistické způsoby? Váš rodový purpurový štít je uprostřed přepásán láskou a nese tak znamení svaté hostie a krve, jako by náboženství a víra, pro něž vedete války, vylily na váš dům eucharistický kalich s hostií a volají: chopte se štítu víry!

Ó šťastný lov, který přinesl tak vzácnou kořist a trofej Kristova lidství! Zdar knížatům této lovecké zbožnosti! Osud vašeho rodu nikdy nebude lze oddělit od katolického náboženství a víry! Bělostní a šarlatoví jste lidem i Bohu milí.

Mám snad připomenout, nejvznešenější kníže, Tvého otce, nejblaženější památky Ferdinanda II.? Byl mocný před Bohem[10] i před lidmi. Mnozí v Německu nesli tvář lidskou, ducha však zvířecího; ty on zahrnul do Kristových sítí a přivedl k poslušnosti katolické víře. Tento apoštolský císař byl jako hlas Páně, který volá laně, a jeho lovecké štěstí následovalo tolik tisíc lidí. Cokoli se potulovalo až k Šumavě, to dovedl do moci církve.

Jak jsem pravil, z tohoto příkladu ses také Ty, nejvznešenější a nejvzácnější kníže, naučil na obraze lovu[11], který je nápodobou vojenství a válečnictví, jak bázní před Pánem otřást nepřáteli víry, jak je zahnat do své šťastné sítě, jak ošálit léčkou nepřátelská města. Ale přece jen Ti nejvíce ležel na srdci lov nebeský. Kdo by si mohl pamatovat, kolikrát již ses hnal na lov lásky za Ježíšem a Marií? Svědkem je Alsemberg blízko Bruselu, Stella Maris – Hvězda moří, a Tvůj ranní lov na ni, který svatými verši oslavil onen výkvět elegického básnictví Sidronius Hoschius[12].

Sotva ses nyní vrátil z Belgie k nám, již jsi začal velmi bystře zjišťovat, jaká jsou všechna místa zázraků Blahoslavené Panny u nás. Kolikrát jsi navštívil z brandýského hradu Boleslavskou Madonu v sousedství? U Vartské Madony jsi dokonce přenocoval, ačkoli sídlí a je a obklíčena strmými horami jako sněžným věncem. Slyšeli jsme nedávno o tvých slibech v Mariazell. Co tedy zbývá jiného, než abychom tě vyzvali, nejvznešenější kníže, k lovu v Tuřanech – ve tvé vlastní državě, abychom od tebe jednou uslyšeli ono volání počestného Hippolyta:

Jděte a obkličte stinné lesy!

Stejně tak vysoké hřbety panenské hory

Projděte a prohledejte rychlým krokem.[13]

Celý tento lov je ti souzen: Madona náleží tvé lásce, Tuřany tvému vlastnictví. Ona divotvorná socha, kterou přinesli z východu první apoštolové Moravy (tato teorie je velmi pravděpodobná), tě přijme jako dědice důstojnosti a moci, bezpečně k ní budeš moci vztáhnout ruku. Sídlí u Brna, u města, které jsi slavně vysvobodil od nepřítele; stojí na oněch polích, na nichž jsi vedl císařské vojsko, odkud ses vydal na rychlý útok, velkými přesuny zamířil do Slezska a odrazil vítězné švédské vojsko tísnící v obležení Brigu. Ty, nejvznešenější kníže, jsi jmenoval brněnského kanovníka Matěje Petráše trvalým strážcem Tuřanské Madony, a zdá se, žes v tomto jednom dobrodiní zahrnul všechno.

Plinius uvádí, že ještě sto let po Alexandru Velikém byli loveni jeleni se zlatými obojky, na nichž byl nápis: tímto mě obdaroval Alexandr[14]. Také při našem lovu něco takového nacházíme, když o tvé štědrosti vůči Tuřanské Madoně, nejvznešenější kníže, čteme ve zlatě napsáno: tento řetěz mi zavěsil arcivévoda Leopold.

To jsou tedy důvody, nejvznešenější Leopolde, proč jsme tě museli pokládat za oddaného naší Madoně; bez tebe je vše marné, tobě náleží tento lov zbožnosti a již dávno ti přináší milost; poznal jsi jistě příklad nejdůstojnějších a nejslavnějších představených Moravy, kteří tuto Madonu také vždy milovali a zahrnuli mnohým dobrodiním.

Nezbývá, nejvznešenější kníže, než abys měl na paměti, že my všichni se nacházíme pod tvou ochranou a záštitou, a abys tento probační dům (radši bych to řekl řecky, stádo něžných Kristových oveček) vlahým, totiž otcovským citem zahrnoval. Musíme již delší dobu vyznávat své zajetí, že jsme přemoženi a spoutáni tvými dobrodiními, nakolik je pravda, že kdo nalézá dobrodiní, nalézá pouta. Proto stále vzýváme Tuřanskou Madonu, aby tebe, nejurozenější kníže, oporu Rakouského domu zápolícího v Německu, sloup kolísající Říše, strážného anděla těžce zkoušené vlasti, pro dobro církve (jejímž jsi milovaným synem), království (jejichž uzdu držíš) a především náboženství, jehož kříž neseš (abychom se dotkli tvého znaku), co nejdéle zachovala bez úhony.

…hvězdy dali

Héraklovi bohové dříve, tobě však je dají nakonec![15]

V Brně 10. dubna roku 1658

Tak přeje tvé urozenosti nejoddanější kolej a probační dům Tovaryšstva Ježíšova v Brně

1 Scalig.: Poezie, kniha 1, kap. 4

2 Dnešní Ráječek v Brně-Komárově (pozn. překl.)

3 Viz Oppian.: O lovectví

4 Jakub Spiegel: Poznámky k Morální teologii sv. Alfonse, kniha 4, č. 29

5 Theodoretos: Historie náboženství, 13

6 Přísloví 5

7 Arnošt, O Panně Marii, 79

8 Píseň písní 2; viz Eucher.

9 Puteanus: Rakouský purpur

10 Gen 32

11 Sv. Alfons, Morální teologie, kniha 4

12 4. elegie na nejvznešenějšího arcivévodu Leopolda

13 Seneca: Hippolytos, 1. jednání, začátek

14 Historia naturalis, kniha 8, kap. 32

15 Martialis (tato a všechny další básně jsou psány nikoli v rýmech, nýbrž prozodicky – většinou v daktylském hexametru nebo elegickém distichu, což lze v češtině jen stěží, pokud vůbec napodobit, proto jsou překládány prózou; pozn. překl.)

Schválení důstojného otce provinciála

Já, níže podepsaný představený české provincie Tovaryšstva Ježíšova, na základě pravomoci svěřené mi důstojným otcem Goswinem Nickelem, generálním představeným našeho Tovaryšstva, dovoluji předat do tisku knihu, která se jmenuje Tuřanská Madona, napsanou P. Bohuslavem Balbínem, knězem našeho Tovaryšstva, přečtenou a schválenou k tomu pověřenými teology. Potvrzuji to tímto vlastnoručním dopisem a úřední pečetí. Dáno v Brně 1658 dne 10. dubna.

Jindřich Lamparter

L. S.[16]

16 Locus sigilli – pečeť (pozn. překl.)

Tuřanská Madona

neboli Historie zázraků Blahoslavené Panny Marie, která je u Brna, moravského královského města, již po mnoho staletí přezbožně ctěna a skvěje se zázraky

Kapitola I.

Příroda a Bůh, její Tvůrce, se rádi skrývají, avšak v zázracích vycházejí najevo;
proti bezbožníkům našeho věku

Nadaní duchové, jakkoli je dosud svět pro jejich velikou vznešenost zbožňoval, byť se vynášejí svou bystrostí a usilují proniknout až ke hvězdám, přece nikdy nemohli dostatečně prozkoumat přírodu; rozhodli se toto velké moře přelétnout, ale ze své výše padli únavou sil ducha: Veškeré věci jsou obtížné, nemůže je člověk vysvětlit slovy.[17] Svět je zahalen temnotou, a nakolik něco ze sebe nabízí očím, natolik to odnímá duchu. Příroda se lopotí s jakýmsi sprostným studem, podobným plaché zvěři, která skrývá své rození, nechce se dát zkrotit, střídá svá doupata a sotva zanechává lidem stopy. A byť je častěji laskána lidskou rukou, přece jen se nemůže zbavit sebe sama a nakonec se vrací ke svým blízkým temnotám. Zajisté příroda napodobuje svého původce a tvůrce, jelikož božství není přístupno lidským smyslům; kdo by ji mohl vidět a zůstat naživu?[18] Bůh totiž, jakkoli je všeobecně vzato zcela ve smyslu, zcela ve zraku, zcela ve sluchu, zcela v duši, zcela v duchu, zcela sám v sobě,[19] ve všem spočívá a všechno naplňuje, nic ze sebe nám neponechal k vidění než dílo svých prstů[20]. Zrak na něj zaměřený působí závrať filosofů[21] a mlčení všech tvorů. V oné vlasti věčné slávy nás naplní Boží jas, zde nás znavuje temnota, zde si klademe prst na ústa a uctíváme Boha v tichosti. Velmi odborně praví Plútarchos: Krokodýl, žijící ve vodě, má oči pokryté tenkou, průsvitnou blanou, která tak splývá z jeho čela, že sám může vidět vše, ale nikdo se mu nemůže podívat do tváře. A v tom se podobá Bohu, vládci světa.[22]

Jakkoli však příroda a Bůh chtějí uniknout lidským zrakům, není zcela možné, aby něco z nich nebylo zjevné. Příroda totiž odbornými disputacemi filosofů (což nazývá Šalomoun nejhorším zaměstnáním[23]) byla do určité míry odhalena; Bůh pak, ze svých vlastních úradků a pro svou nezměrnou dobrotu, rozhodl, že jeho Slovo nebude jen prosloveno, nýbrž i zjeveno na zemi jako Bůh a bude přebývat s lidmi: Jednorozený, který je v náručí Otcově, nám podal zprávu. Vpravdě je zavrženíhodná bezbožnost těch, kteří vzdor tolika zázrakům, jež jim byly dány k poučení, odmítají víru a domnívají se, že celý svět je řízen náhodou, nikoli Prozřetelností. Ať popřejí sluchu tomu, co v osobě Balbově napsal v disputaci za oné noci římské pověry nejvýmluvnější z moudrých a nejmoudřejší z výmluvných, Cicero: Je zcela jasné, že vidíš-li nápis nebo malovanou tabuli, víš, že to vzniklo s použitím umění; nebo chápeš, že solarium (tak nazývá hodiny), ať sluneční, ať vodní, mohou označovat hodiny díky umění, nikoli náhodě; a svět, který zahrnuje tato umělecká díla, jejich autory a vůbec všechno, bys pokládal za postrádající záměr a smysl? Co kdyby někdo dovezl do Skythie nebo do Británie matematický model koule atd., kdo by v těch barbarských krajích pochyboval, že tato koule byla vytvořena s rozmyslem? Oni však pochybují, zda je svět výsledkem náhody, nebo božské mysli; a soudí, že Archimédes dokázal více v napodobování tvarů koule než příroda v jejich utváření, a zvláště že v mnoha ohledech jsou napodobeniny zhotoveny s větším důmyslem než ony dokonalé přírodní tvary.[24] A mnoho dalšího by bylo třeba říci stran bezbožných a bezvěrců našeho věku: jim všem se zázraky, jak praví sv. Augustin[25], neustále nabízejí. Boží moc totiž nikdy neochabuje, a to ani v tomto posledním věku světa, v němž láska mnohých ochladla[26], a v době jakéhosi osudového sklonu světa víra v božství pracuje a vysílá jakési paprsky božského světla a zřetelně ohlašuje, že On je ten, který jest[27], v našem tuřanském keři.

Kolik je totiž zázraků, praví také Augustin, tolik je pečetí božství. A zde horlivě pracuje na Božím díle Blahoslavená Panna Maria, jejíchž zázračných míst je po světě tolik, že snad není znám kraj, kde by se dříve s čistým úmyslem vyznávala stará náboženství, nyní by mu však scházely chrámy Boží rodičky, oslavené mocnými činy. Velice vhodně nazývá sv. Jan Damašský Marii dílnou zázraků[28], jíž nestačilo, že zrodila Krista, a to mnohem intenzivněji, než jak předpokládá Apoštol, když píše: aby byl Kristus utvářen v nás[29]. Jednou porodila svého prvorozeného syna[30], aby jej vícekrát mohla rodit v nás, a tento prvorozený syn je Ježíš. Všechna tato dobrodiní velké Matky Boha i lidí zakrátko spatří světlo světa ve velkém svazku, a svět již nebude spočívat na Atlantově[31] rameni, nýbrž v Mariině klíně; mně bylo dáno popsat maličkou část, totiž Tuřanskou Madonu, která zjevně na Moravě vynikla starobylostí (snadno překoná 600 let), zbožnou úctou národů a zázraky.

Nepustil jsem se do práce s jiným úmyslem, než abych ukázal, že se nevyhýbají nám zázraky, nýbrž my zázrakům, když hledáme nejprve lidskou pomoc a k Bohu se utíkáme pozdě a chladně, když lidská naděje slábne nebo již zmizela. A také se ukáže, že Bůh nespí ani nebloudí nevědomky nad nebeskými branami[32], nýbrž sleduje z nebes lidi spravedlivým pohledem a my žijeme v jeho dobročinné ruce; a jeho pravice je zjevně vztažena k trestům i k dobrodiní[33].

17 Kaz 1

18 Ex 33

19 Plinius, Historia naturalis, kniha 2, kap. 7

20 Žalm 8

21 Synes. Hymnus 1 a 3

22 Plútarchos: Kniha o Isidě a Osiridovi

23 Kaz 1

24 Dvě knihy o přirozenosti bohů

25 Kázání č. 147 pro liturgickou dobu

26 Mt 24

27 Ex 3

28 Promluva o Narození Páně

29 Gal 4

30 Mt 1

31 Mariánský atlas Viléma Gumppenberga SJ

32 Job 22

33 Iz 9.12

Kapitola II.

Příležitost psát;
důvody, které přiměly k psaní

Sám jsem vícekrát zjistil, že je pro mě štěstím a dobrodiním, když jsem se ujal této práce. Sotva jsem dokončil dílo o Vartské Madoně[34], už mě získala tato, která si již dříve osobovala veškerou mou lásku. Minulého roku jsem přišel na toto místo, podrobně jsem si prohlédl sochu, účastnil se bohoslužby a vyjevil touhu psát, a hned se jako patron této knihy nabídl nejdůstojnější pan děkan kolegiátního kostela sv. Petra v Brně; jeho náklonnost vůči Bohorodičce a jeho dobročinnost sice krátce poté ukončila náhlá smrt, nicméně péči o to, aby kniha, postrádající patronát, mohla přeci jen být vydána, se vší podporou na sebe vzal brněnský dům a kolej Tovaryšstva, který mi nejen radil, abych dovedl započaté dílo k cíli, ale snadno mě o tom i přesvědčil, takže jsem mohl říci:

Kéž by mi nyní dal Daidalos bujná křídla!

Zde je již blízko pro Ikara břeh.[35]

Přiznám se totiž (abych nemluvil v hádankách), že jsem se bál, aby mé snažení nezůstalo bez úspěchu, jako se to přihodilo již jinému vzdělanému člověku, který se dříve než já pokoušel o totéž; váhal jsem, ale přicházela mi na mysl ona Senecova slova: Což nechápeš, že se připravuješ o tolik milosti, kolik prodlevy máš?[36] Co jsem měl dělat? Měl jsem naději, že i když nedokončím svůj šťastný pokus, bude mi nejvyšší odměnou za mou námahu láska k panenské Bohorodičce, a dal jsem na doporučení přátel, které jsem poslouchal; a zdálo se mi, že mě sama Madona k tomu vybízí – když jsem přijal její ctihodné znamení (a přijal jsem je, když jsem se před třemi lety loučil s Tuřanami), zdálo se mi, že ji slyším říkat: Budu mít s tebou co do činění. Ať je tato moje práce, přikážeš-li, Svatá Panno, třeba věčná! Tobě se po tvém Synu svěřuji se svým nehodným nadáním a perem, nakolik mohu! Vztáhni v bezpečí svou ruku a přesvědči mě, že jsem Tvůj[37]. Vzpomínám si, jak jsem Tě choval v lásce již na počátku noviciátu v Brně a jak jsem se zavázal slibem, že prvním dílem mého nadání budeš Ty, ó Panno a Matko. A jistě (abych jednou promluvil trochu pyšněji) má-li naše Tovaryšstvo nějaký dluh vůči nějakému chrámu v Čechách či na Moravě, tomuto jsme zavázáni nejvíce. V tomto chrámě přijala Madona jako v azylu členy Tovaryšstva hanebně násilím vyhnané z Brna, určené k pobití a vystavené mečům, na dalším útěku je vystavené veškerému bezpráví bránila, zcela je očistila od podezření ze založení požáru, a jak vidíme, zachovala bez úhony. Ani to není bez významu, že dobře vím, jak nešťastné a neplodné je mé pero (což pokorně vyznávám), a přece dychtivě toužím, aby se stali mými čtenáři a bedlivě četli toto dílo zvláště řeholníci, a mezi nimi ti, kteří vstoupí v Brně do noviciátu Tovaryšstva, měli je za prvopočátek své lásky k Panně. Takto ať vedou první tahy a v linii mariánské krásy se připodobní oduševnělému obrazu Matky Syna.

Jakkoli totiž z beztvaré masy půvabné tělo nikdy znovu nevytvoříš, duši můžeš okrášlit a přetvořit[38] vždy, čemuž sv. Diadochus říkal znovuutkání duše[39]. K této Madoně je třeba běžet jako o závod v touze po ctnosti zbožnosti cestou přes Ráj (toto místo je nazváno podle přerozkošného háje), kam se z Brna sbíhají: černá se zástup v polích[40].

Zde Panně pějí chvály, jedním slovem: zde ji milují. Všem je do duší vlita zbožnost a oni věří (jak říkával blahoslavený František Borgia), že nemůže uchovat stálost zbožného života až do konce a nevytrvá v tolika nástrahách, které dennodenně na náš život dopadají, kdo nemiluje Marii celým srdcem. Nic se tedy nebojím jejich soudu a věrně budu provolávat: očím milujících se zdá všechno krásné na tom, co milují, neboť je sama láska předchází v soudu. Budou-li tedy mít stále na mysli tento krásný obraz, který vytvořila a k dokonalosti dovedla láska, onen umělec znalý nejkrásnějších tvarů, budou milujíce chtít raději věřit své lásce nežli podobám a obrazům očí, jež objekt lásky často předkládají duchu mdle a bez půvabu. Budou nás tedy mít rádi, kdo milují Tuřany, a budou chválit náš pokus. Nicméně ani neznalí nás nepřijmou hůře, vezmou-li v potaz onu zjevnou netečnost našich lidí vůči pozoruhodnostem naší vlasti. Máme v naší zemi věci výjimečné a neschází nám ani dávné pamětihodnosti, jak soudí neznalí. Připomínky největších zázraků jsou nám na dosah ruky a jsme jakoby opásáni v Čechách, na Moravě i ve Slezsku zázračnými mariánskými chrámy (jak souhrnně zmíním na konci knihy), kam byly vtištěny stopy zbožnosti praotců. Zanecháme však nyní toho rozprávění; troufám si říci, že někteří se ani neráčí podivit. Snad budeme alespoň v této lásce ke spaní příkladem, zabýváme-li se my těmito maličkostmi v nedostatku času a zaměstnáni studiem, aby tak ti, kdo překypují nadáním i volným časem, zamířili k větším věcem. Když se sněhová koule (psal jsem v zimě a pod oblohou pokrytou sněhovými mraky) kutálením obaluje dalším a dalším sněhem, z maličké se stává velikou, takže v Alpách hnaná vlastní tíhou zavalí jako lavina celá údolí, podobná veliké hoře. A stejně tak se často malé příklady šíří a obzvláště zvou k ceně cti ty, kdo jsou velkého ducha, a oni sami přicházejí. Všichni se můžeme poučit o slávě; a nehledáme-li ji sami pro sebe, jistě ji přiznáme Bohu, jehož dobrota září z tolika zázraků. Vznešený spisovatel Plútarchos, který svým vlivem vychoval z Traiana vynikajícího vládce, předkládá něco velice příhodného a podobného mé záležitosti: Jako se zostřuje chuť hladovějících při pohledu na ty, kdo jedí, tak jeden pisatel podněcuje druhého jakýmsi soupeřením, a stejně tak chvála jedněch pudí touhu po slávě druhých.[41] Ó, kéž podnítí! A kéž je porušeno ono mlčení vůči slávě Boží a Panenské Matky, k níž vybízí naše vlast měrou nikoli nepatrnou. A kéž k tomu dopomůže příklad našeho díla.

34 Jedná se o Balbínovo dílo Diva Vartensis z r. 1655, věnované Matce Boží ve městě Varta v tehdejším Kladském hrabství, dnešním jménem Bardo v Dolnoslezském vévodství v Polsku. V textu ponechávám historické znění Varta. (pozn. překl.)

35 Ovidius, Listy heroin

36 Dvě knihy o dobrodiních

37 Seneca, 4. list 34, v Godofredově vydání

38 Epiktétos: Rukojeť

39 Kniha 71 Duchovního života

40 Vergilius: Aeneis, kniha 4 (o mravencích)

41 Plútarchos: O chvále sebe sama

Kapitola III.

Věrohodnost tuřanských zázraků

První a nejstarší ctností historie je pravdivost; ta když schází, nezachová si historie ani svoje jméno a má být po zásluze uvržena do Lúkianových žalářů, kde jsou pisatelé, kteří si osobují dovolení lhát, trestáni výpraskem jako malí kluci[42]. Správně napomenul Eunapios historiky, dříve než začnou psát, aby s klaněním a oběťmi přistoupili k oltáři pravdy[43]. Je velice špatným příkladem vysmívat se budoucnosti a vysloužit si pověst lhaním. Jak jsme již jinde napsali[44], Panenská Bohorodička nepotřebuje nevěrohodnou chválu a netouží po ničem větším Panna, při jejímž zrození se setkaly Milosrdenství a Pravda[45]. Dnes se však často chybuje opačně: někteří lidé jsou poutáni velmi zbožným a neméně delikátním povýšeným míněním, a jako by seděli v soudním tribunálu, všechno od nás chtějí slyšet a číst potvrzené přísahou, jinak prý věřit nebudou.

Kdo kdy byl k historii tak nespravedlivý? Budu vyprávět o tom, co se stalo ve shromáždění vynikajících mužů, vznešených a vzdělaných. Jakmile jen o tom padla zmínka, že se chystám psát tuto historii, hned někdo se zvednutým nosem a s plnými ústy pohany, jak o tom řecky hovoří sv. Řehoř Naziánský[46], začal napomínat, abych nemluvil o žádném zázraku, jestliže není potvrzen přinejmenším třemi přísežnými výpověďmi; a nebude-li tomu tak, že nelze knihu vydat a mezi lidem šířit.

Přiznávám, abych tak řekl, plautovsky, všechno ve mně kvasilo[47]. Copak je to za podmínku, když vám, vznešení pánové, musíme věřit všechno, čím se chvástáte o ctnostech vašich předků, často s chatrnými, ne-li vůbec žádnými důkazy, z jakýchsi papírků poletujících sem a tam, z rozsypaných a neurčitých písmenek, z povídaček, které sestavila vychloubačnost vaše i vašich předků, zatímco vy nechcete věřit tomu, co dosvědčila víra předků a zlatá jednoduchost a co před očima všech vykreslila jednoznačná znamení? Copak tyto prastaré zázraky, ty si vaši víru nezaslouží? Prý: Předveď přísežné svědky, jinak věrohodnosti nedosáhneš! Ale co se vás samotných týče, voláte:

Věřte, že vám přednášíme z knih Sibylliných.[48]

Jestliže budete takto postupovat ve vší historii, jak chcete s námi jednat, a ke všemu budete vyžadovat přísahy, zničíte tak veškerou historii a veřejnou paměť. Nejvěrohodnější vzpomínky předků nemohou být takříkajíc vyčteny z protokolů a nelze spisovatele vyslýchat na mučidlech jako zločince, aby se potvrdilo, že mají pravdu.[49]

Ať čtou Lipsia, Tursellina, Zylia a všechny, kteří přede mnou psali o Madoně a kteří sotva kdy – pokud vůbec – uváděli přísežné výpovědi, nýbrž zaštiťovali se autoritou předků, písemných dokladů a svědectvím světců, byť ne pod přísahou. Bylo-li něco předmětem pověsti, uvedli to a s jasnou prostotou udali pověst jakožto autoritu. Žádám, aby mi bylo umožněno totéž: ručím rukopisným dílem o Tuřanské Madoně od vzdělaného muže a dbalého řeholníka, který potvrzuje, že se vše dozvěděl ze starých knih; ručím díly vynikajících mužů, na prvním místě zprávami nejdůstojnějšího pana Matěje Petráše, děkana slavné kolegiátní kapituly v Brně, které mi byly poslány; ručím konečně svým vlastním svědomím, neboť jsem nejednou viděl a slyšel lidi, k nimž Tuřanská Madona vztáhla svou pomocnou ruku.

Ať čtenář pochopí, že to vše bylo sepsáno jakoby na základě dobrého znamení. Mým úmyslem totiž bylo tak psát o této Madoně, aby se ode mě nic jiného nemohlo chtít. A co více; na konci jsem poněkud odbočil a dokonce jsem se maličko pokusil zabloudit i do poezie; to vše jsem učinil pro čtenářovo potěšení a občerstvení. A za to mohu v obou svých dílech o Madonách pochválit Lipsia jakožto původce. Přece snad jestli pero škobrtne nebo se neudrží dost pevné, snad budu omluven u těch, kdo vědí, co znamená stát bez přestávky celé dny mezi žáky a rozčilovat se s nimi. Kultura pera totiž vyžaduje naprostý klid, oproštěnost ode všeho vyrušování a takový stav ducha, který žádné starosti nenarušují, aby všechno vypadalo jakoby odlité z jedné formy[50], za což tolik chválili Cicerona a jeho vyrovnanost díla[51]. Takovou vyrovnanost bys marně hledal mezi námahami s komediemi, mezi výkřiky studujících, mezi zmatky v péči o poezii a rétoriku. Často bylo nutné odejít od započaté řádky kvůli starosti o školy, často bylo třeba toto dílo pustit z hlavy na dlouhé měsíce. Ničeho jiného (to směle a popravdě přiznávám) nemám takový nedostatek jako času. On se ve své krutosti vměšuje do našich věcí a žádnými lichotkami, žádným sváděním, ani žádnými kluzkými slovy, jak praví Aristotelés[52], se nedá uprosit a odvrátit od toho, že příliš rychle a nenávratně uprchne. Viděl jsem obraz Saturna a Času u přeučeného Verderia[53], jak pohlcuje veškeré zrozené velké duchy, drtí balvany a pase svou nenasytnost na nejkrásnějších uměleckých dílech. Je toho příliš mnoho, co Čas odnesl z budoucna do minulosti. A cokoli uloupí a uprchne s tím, bere s sebou veškerou možnost návratu.

A jestli přece jen přijde na svět v takové úzkosti času něco výjimečného, nic z toho není životaschopné, nic nedospěje v řádném čase ke zralosti, a jeho zrod na tvrdou zem je spíše rodičům k hanbě. Bude, prosím, možno dopřát sluchu Horatiovi, který upozorňuje, chceme-li mít něco trvalého: protlačíme to do devátého roku[54]?

42 Lukianos: O pravdě historie, kniha 2

43 Eunapios: O neřestech, předmluva

44 Madona vartská, část 1, kniha 2, kap. 1

45 Žalm 84

46 Promluva k Juliánovi

47 Plautus: Mercator

48 Iuvenalis: Satiry 8

49 Viz Synesiův list 44

50 Tak pravil Seneca ve 4. listě, č. 34.

51 O řečníku, kniha 1., č. 39 a 54; Quintillianus, kniha 20, č. 3.

52 Laërtios: O životě Aristotelově

53 Verderius: O obrazech, začátek; viz též Cicero, De natura deorum, 1,2

54 Horatius: De arte poetica

Kapitola IV.

Přístup k chrámu Tuřanské Madony;
kde leží, jaké je jeho přešťastné okolí a jak byl dvakrát obnoven

Píši nejen pro ty, kdo Tuřany již viděli, ale i pro ty, kdo v duchu zatoužili vydat se na pouť k této Madoně a jež sem vede jejich láska a zbožná touha.

Morava[55] je provincií Zemí koruny české, náleží k Říši (a nese jméno markrabství Svaté říše římské), vyniká úrodnou půdou (a tato podivuhodná úrodnost odpovídá kultuře), jakož i jinými výjimečnostmi, mezi nimi váženými městy. Mezi ně náleží Brno, město položené při tocích řek Svitavy a Svratky, jemuž na Moravě co do hojnosti a vznešenosti obyvatel a nádhery budov není rovno. Krom toho bylo poctěno tím, že sem vůle velkého císaře přenesla po švédských válkách královský soud.

Již za časů císaře Antonina[56], za jehož vlády prý psal Ptolemaios, je zmiňováno vznešené a opevněné slavné město, o němž se zmínil právě Ptolemaios ve svém geografickém díle (1,2) a jehož délku a šířku geograficky vyjádřil, jak ukázal Moletius[57]. Za markomanských králů bylo po královském městě Velehradě první v důstojnosti, vždy věrné a drahé vládcům[58], kteří mu o závod projevovali svou přízeň, ozdobili je vznešenými chrámy, opevnili mnohými hradbami, že by za ně sama Praha mohla být vděčná, což potvrdil král Jan listem z roku 1376. Také římským biskupům bylo Brno dobře známo pro svou zbožnost, přesvatě slavenou. Mám u sebe prastarý rukopisný list, který poslal Brňanům papež Pavel roku 1466; napomíná je v něm, aby se nepřidali ke králi Jiřímu, oni pak vynikali obzvláštní věrností. Nic se však nevyrovná pozdější slávě tohoto města, které nedávno (roku 1645) pevně odolalo tříměsíčnímu švédskému obléhání. Po nešťastné bitvě u Jankova v Čechách se nedostávalo posil, Švéd rozprostřel své vítězné vojsko, dostalo se mu posily transylvánských oddílů a on prohlašoval, že toto jediné město mu brání v konečném vítězství. Tehdy Brno, pamětlivo prastarých ctností, zničilo švédskou slávu; ač bylo vyčerpáno mnohými útoky, přece zmařilo plány a naděje nepřítele. Ač byly hradby pobořeny palbou, Brňané neustoupili a prokázali, že pro udatné muže, jak praví Synesius, jsou meč a hruď Semiramidinými hradbami. Zvláště hrad zvaný Špilberk (který prý kdysi obývali templáři, jak praví nikoli nepodložená pověst) vedl obranu a držel obléhané ve službě. Říká se, že když bylo v den slavného Nanebevzetí Bohorodičky Brno vší silou dobýváno, bylo vidět uprostřed oblohy Pannu, jak stojí ku pomoci svým, a tak švédské obležení bylo zmraženo (abych mluvil ciceronsky)[59]. Složili jsme za to Blahoslavené Panně chronostich[60]:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tuřanská Madona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.