Dílo Tomáše Špidlíka XXV.

© Česká provincie SJ, Praha 2019

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2019

Illustrations © Otmar Oliva

ISBN 978-80-7412-333-7 (tištěná kniha 2019)

ISBN 978-80-7412-336-8 (epub 2019)

ISBN 978-80-7412-337-5 (mobi 2019)

Z řeckých, latinských a francouzských textů

přeložili Juraj Franek, Irena Radová a Tomáš Jeniš

Odpovědný redaktor Pavel Ambros

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 522. publikaci

Olomouc 2019

Cena 249 Kč (včetně DPH)

Tomáš Špidlík

Z pokladnice otců

Patristická čítanka na každý den

Úvodní slovo

Každý věřící je amen, které se stává oním nejradostnějším aleluja

Jsem utvářen tím, jaké úvahy rozvíjel můj otec a jak se modlila má matka.

Jsem plodem namáhavé dřiny svých předků.

Jsem vyústěním jejich snů, jejich neduhů, jejich uzdravení.

Jsem vyústěním jejich lásek, zápasů, dokonce i jejich kleteb a hříchů.

Jsem pokračováním jejich východů i západů slunce, jejich nelítostných zim, jejich nabuzených jar, jejich horkých letních dnů, jejich tichých podzimů.

Jsem jejich zrození i umírání.

Vědci hovořívali svého času – kdoví, jestli tomu tak ještě je – o dědičnosti, o chromozomech a genech. Tak se tím nezabývám. Jsem přesvědčen, že ve mně, v mém bytí a jednání je přítomno všechno, co prožívali, v čem neuspěli, kde vítězili ti, kdo žili přede mnou.

Má svoboda nese odstíny jejich svobody více či méně v sobě rozjasněné, zakalené či malebné.

Nechávám-li v sobě působit pohnutky vedoucí k volbě, i k oné poslední volbě, k onomu závěrečnému vzepětí miliónů lidí, nechávám se utvářet řetězcem, jenž má daleký počátek v Adamovi a sahá až do nynějška.

V příjemném teple mé svobody se klubou ze skořápek nespočetné projevy života, které mě předcházely.

Ne, ani člověk, ani svoboda nejsou ostrovem.

Křesťané přivádí na svět církev

To musí uznat každý člověk. A také církev.

Každý měl svého Adama a církev: Krista. Bůh mu nechal probodnout bok, z kterého vytryskla krev a voda, na pahorku, který se nazýval Lebka, zatímco oči Ukřižovaného ztěžkly, a tak mohl usnout na tři dny.

Když se probudil třetího dne, nový Adam se s církví zasnoubil a oplodnil ji svým Duchem.

Od té doby nelze spočítat děti církve. Rozšířily se po celém světě a po všechny věky.

Již od počátku si byly vědomy, že jsou novými Božími proroky a že jsou povolány naplnit zemi a nasměrovat ji k poslední době.

Jejich styl života byl pohoršlivý: jsou uvrženy za hranice individualismu, existující společenství postupně hyne a stává se v mnohých případech soukromým vlastnictvím. Zde mají hlásat evangelium, prožívat radostnou jednoduchost ze svědectví, štěstí v době pronásledování kvůli Ježíši, odpouštění nepřátelům.

Jeruzalémská obec věřících byla prvním zárodkem křesťanství.

Obec věřících žije z učení lásky. Vše je podřízeno lásce mezi bratry a jejich lásce vůči všem ostatním lidem.

Naslouchání slovu Božímu a užívání majetku, lámání chleba a ustanovování služeb, společný život v bratrství a pozvání k misiím: tato láska byla vzorem každého gesta a každého rozhodnutí.

Tím se stalo, že křesťané začali dávat církvi tvář. Ztvárněni církví vytvářeli církev.

Církev – naše matka, tak byla nazývána od počátku. Z dobrého důvodu hovoří známá italská spisovatelka o církvi jako našem dítěti. Koneckonců to říkal již sv. Pavel, když tvrdil, že křesťané budují církev.

Dějiny něčeho takového pokračují v rození a budování církve. To ukazuje tvořivost a zároveň odvahu vůči vší tíži lidského údělu, vůči vší průměrnosti a hříchu.

Jsou to dějiny vyhrocené na ostří nože.

Pokušení hledat slova odlišná od slova Božího.

Pokušení mít jiného mistra než Mistra Ježíše.

Pokušení moci jakéhokoli druhu.

Rosmini, Dostojevskij a Kierkegaard si to živě uvědomovali, tisícero nástrah, které církev musela překonat, aby se mohla přiblížit až k nám na dosah.

Její roucho je dnes poněkud otrhané, její tvář – chceme-li užít biblických obrazů – je očerněna a plná vrásek.

Ale stále je vlastnictvím Krista a Ducha Svatého.

Střeží i dnes, navzdory všemu, pravdu.

Ba dokonce nese v sobě nezměrné bohatství modlitby, meditace, kontemplace, svatosti. Milióny lidí se modlí, meditují, kontemplují, posvěcují se.

Jejich duchovní moudrost prohloubila slovo Boží a učinila z něj radostné porodní bolesti, s nimiž jsou spojeny hlava i srdce, rozvažování i životní zkušenost.

Zamilovali si poznání a poznali lásku, řekl by apoštol Pavel.

Skřítci na zádech obrů

Všechno je dnes zde přítomné. V nás.

Zátěží jsou nám hříchy církve.

Zátěží je především množství skrytých myšlenek, které poletují v našich srdcích: rozežírají svatost Ducha, Boha a svatost bratří, kteří jsou jím posvěcováni. Sžírají jejich víru, která se rodí v lásce Ducha.

Církev žije již více než dvacet století. Její dějiny proudí v naší krvi.

Jsme dědici této církve.

Nejsou to jen pocity, které v nás dlí jako dědictví, s kterým máme hospodařit.

Živě cítíme, že jsme tím, čím jsme, i z toho důvodu, že naši předkové byli takoví, jací byli.

Naše víra má také zabarvení jejich víry.

Naše naděje má sílu jejich naděje.

Naše láska má také mohutnost jejich lásky.

Naše svoboda nese odstíny jejich svobody více či méně v sobě rozjasněné, zakalené či malebné.

Musíme je poznávat, abychom lépe rozuměli sobě samým.

Musíme, jak se říkalo ve středověku, vystoupit na jejich záda, abychom viděli dále. Jsme jako trpaslíci, oni jsou skutečnými obry. Právě to je důvod, proč máme zapotřebí jejich záda.

Když prožívali slovo Boží, prosmýčili obzory Božích plánů spásy. Pravděpodobně vidíme dále než oni, ale je to díky nim.

To je zázrak křesťanské tradice. Znovu nás napojuje na pramen, na Slovo, zásobuje nás světlem a svědectvím našich předchůdců.

Mimo tradici budeme skutečně a s konečnou platností trpaslíky. Tradice – je-li vědomě přejímána ve své hodnověrnosti – dotváří ono zřetězení generací věřících, jejichž duchovní kvalita stále roste a vzrůstá.

Vědci studují, proč jsou velmi často děti větší než jejich otcové. V rovině křesťanského života toto nepůsobí nijakou těžkost: otcové živí děti zápasy své vlastní víry.

Obnova zkušenosti mladé církve

To je hlavní ospravedlnění, proč tato kniha vznikla. Nevrací se zpět z důvodů archeologických, ale vrací se zpět, abychom šli dále. Nejedná se zde o vyčkávání, které se živí opakováním toho, co v církvi je starobylé, nebo opakovaným konstatováním toho, co se jeví být v církvi už přezrálé. Chceme tím podnítit obnovu zkušenosti její mladosti.

Vracíme se nazpět, velmi hluboko nazpět: přímo se vracíme k dětství církve tím, že předkládáme nabídku k meditaci pro celý rok. Tou nabídkou jsou spisy otců.

Kdy začíná a kdy končí období otců?

Apoštolové a první učedníci měli tu výsadu, že se setkávali s Kristem osobně. Tito přímí posluchači vtěleného Slova si zaslouží přednost přede všemi.

Jsou to oni, kdo uchovávají, předávají slova Slova.

Období apoštolů a ostatních výjimečných svědků se uzavírá smrtí evangelisty Jana, a to na konci prvního století.

Ihned poté začíná tak zvaná doba patristická. Někteří otcové připomínají Jana nebo Petra. Jsou svědky jejich svědectví, které osobně zaplatili krví.

Neviděli Ježíše v tělesné podobě, ale nelitovali toho ze dvou důvodů.

První je vyložen v úvaze apoštola Pavla v Druhém listě Korinťanům: nestará se o to, aby poznal Krista podle těla; to, co pro něj má skutečnou cenu, je to, že díky Kristu a v Kristu jsme se stali novým stvořením smířeným s Otcem. To jediné je důležité: vroucnost Kristovy lásky, která činí naše srdce nepokojné (srv. 2Kor 2,4).

Druhý motiv spočívá ve zjištění, že zaslíbení Pána se uskutečňuje. Zaslíbení, které díky Duchu se zjevuje před všemi národy. Církev, která se zrodila v Jeruzalémě, se rozšiřuje do všech národů.

Od dob Abraháma po mnohá staletí Bůh připravoval vyvolený národ k přijetí Mesiáše. Přesto však, když se Mesiáš zjevil, větší část židovského národa jej odmítla. V církvi národů – to znamená církev pohanských národů – se odehrává něco zcela opačného. Půda, která se jevila jako připravená pro semeno Slova, vydává stonásobnou úrodu.

Zatímco běsní velká pronásledování, křesťanství proniká do helénského, římského, syrského a egyptského světa.

Křesťanské poselství se setkává a vchází do kontaktu s mentalitou lidu, s antickou kulturou, přitažlivými ideologiemi. Otázka vztahu mezi rozumem a vírou se vyhrocuje. Vedle řady pokusů přeložit věrně zjevené Slovo do filosofických kategorií a do dobových proudů jsou zjišťovány různé podoby narušení a nejednoznačnosti.

Z tohoto setkání vyrůstají diskuze nad základními otázkami kristologie a nauky o Trojici. Jsou psány manifesty, drobné spisy a apologetické traktáty. Jsou svolávány koncily.

Zdá se zcela nemožné sloučení těchto dvou světů, aniž by přitom došlo k deformaci nebo přinejmenším k dialogu mezi zcela opačnými vizemi, protikladnými životními styly. Ani církev toho není schopna. Na velkých koncilech, nicejském, efezském a chalcedonském, biskupové chrání jednotu víry a možnost evangelia a kultury se vzájemně inspirovat.

Tituly, které mají biskupové na těchto koncilech, jsou tytéž jako dnes: otcové.

Otcové církve jsou především biskupové, kteří brání pravověří. S nimi jsou spojeni stejným titulem křesťanští spisovatelé prvních století, svědci jednoty víry.

Častokrát se věnují psaní především proto, aby se pokusili najít řešení teoretických či praktických otázek, které zajímají jejich současníky.

Mnozí jindy komentují Písmo, někteří z nich jsou obdařeni precizní erudicí, většina z nich má ducha hluboké modlitby a ostře vyvinutý smysl pro přítomnou chvíli.

Tato poslední charakteristika se odráží především v homiliích pastýřů. Často se zdá, že spíše než učenci jsou mluvčími lidu, což se projevuje především při úvahách nad Slovem a nad měřítky, jež se mají klást na naši vlastní existenci. Sami sebe učinili nefalšovanými služebníky svých komunit, v nichž vyjadřují víru: víru, která hledá jako odpověď naprostou věrnost.

Mezi otci nenacházíme tedy teologii sériově vytvářenou, psanou od zeleného stolu, sterilní a nepoužitelnou, nebo – což je horší – poplatnou moci či takovou, která od Boha odvádí. Nacházíme teologii propálenou, promyšlenou a lidem pečlivě ověřenou. Autentická teologie lidu je autentickou teologií církve.

Pravděpodobně kvůli této své bezvýhradnosti sloužit Božímu lidu otcové nabyli tak mimořádný věhlas. Jejich slova si získala stejnou autoritu jako slova Písma. To základní spočívá v tom, že v jejich slovech může každý věřící poznat sám sebe.

Zlatým obdobím patristické literatury je 4. až 6. století. Formálně se za uzavření doby západních otců považuje smrt sv. Izidora Sevillského v roce 636 a za závěr epochy východních otců je považována smrt Jana Damašského v roce 749.

Jsme dílnou Boží

Četba patristických textů není vždy snadná. A nejednou se napoprvé zdá být až nepříjemná.

Vidění světa je velmi nerozvinuté, naivní. Některá pojednání o schopnostech člověka, o pěti smyslech a o struktuře těla smrtelně nudí. Genealogické posloupnosti ctností, nectnosti roztříděné na způsob dětské skládačky, to vše dráždí a může jít i na nervy. Komentáře ke zvyklostem a objasňování norem chování umí čtenáře rozzlobit, nebo jsou mu dnes spíše k smíchu.

Mohli bychom takto pokračovat, ba i sepsat tento úvod jako pojednání. Ale i tyto poznámky postačují k tomu, abychom nasměrovali způsob četby zde předkládané čítanky. Má být pomocí k tomu, abychom se vyhnuli povrchní četbě textů, které zde představujeme. Chceme dojít k jádru věci.

Toto jádro je bohaté a výživné. Vylíčení jejich předností by si žádalo mnohem rozsáhlejší prostor, mnohem větší než toto nezbytné uvedení. Bylo by možné v něm rozebrat hořkou slupku, která odvisí beztak od dané kultury a mentality doby.

O přednostech patristického přístupu jsme již něco málo řekli: hledání solidního vztahu rozumu a zjevení, smysl pro soudobé problémy a sdělení přístupná širokým lidovým vrstvám v tom nejširším a nejčinorodějším slova smyslu. Ty jsou přítomné v patristické teologii.

Pozastavme se však ještě u jiného hlediska. Otcové nikdy nesnili o vytvoření nějaké sumy, v níž by utřídili všechno, a ještě něco více, jak bylo někdy duchaplně poznamenáno.

Uspořádat do jakýchsi přihrádek viditelné a neviditelné, skutečnost stvořenou a nestvořenou tak, abychom dospěli k dokonalému verbálnímu propojení jako v křížovce, by vedlo jen k zablokování skutečného křesťanského vnímání. Takovýmto způsobem jej zmrazit a překroutit tím, že bychom popřeli celistvost a jednotný ráz, který je v něm přítomen, by vedlo k tomu, že zcela přehlédneme, že tyto skutečnosti existují společně ne díky nějakému filosofickému systému, ale jen tehdy, když se necháme hluboce vtáhnout do tajemství, které nelze jednoduše klasifikovat, dokonce je nezměrné a neproniknutelné. To, co můžeme, je zahlédnout jakési probleskování v dáli.

Zatímco si otcové nečinili nárok rozebrat a znovu složit celek jako takový, přece jen považovali tuto nevyčerpatelnou celistvost za podklad, z něhož je zapotřebí se dívat na každou jednotlivou součást lidského života, světa i Boha vůbec. Ať pojednávali o jakékoli věci, vždy ji vkládali do mnohem širšího horizontu vidění, z něhož odvozovali její absolutní význam.

Tímto výchozím bodem byl všeobecný plán spásy bez ohledu na dané filosofické názory či formy humanismu. Tento plán spásy otcové meditovali po celou dobu svého dalekosáhlého nasazení. Nejednalo se jim o to, aby vypracovali teologicky podloženou teoretickou platformu, která by zprostředkovala Boží způsob rozvažování. Jednalo se jim spíše o interpretaci toho, jaké postoje zaujímat v praxi.

„Můj Otec je až dosud činný, i já jsem činný.“ (Jan 5,17) Tato věta z Janova evangelia otcům otevírá perspektivu strhující dynamiky: vesmír a srdce každého člověka – nekonečně veliké a nekonečně malé – jsou jedinou dílnou, v které Otec a Slovo utváří nové stvoření. Stvoření plné blaženosti, slávy a velebení, v němž Bůh bude všechno ve všem. Již se nebude nazývat Bůh, ale Bůh s námi.

Nejkrásnější komentář bible je náš přítomný život

Tento Bůh nového stvoření je Bohem, který dnes koná a který byl činný v prvním stvoření.

A Slovo, podle jehož obrazu budeme proměněni, je totéž Slovo, které stálo v popředí při zrození vesmíru a které neustále v nás podněcuje zrození vnitřního člověka.

To je ono základní pozadí, do kterého otcové kladou jakoukoli otázku. V jeho základě nacházíme teologii sv. Pavla, která se odráží například v této známé větě sv. Augustina: „Tím, že Kristus je Slovem, totiž Slovem Božím, každá činnost Slova je pro nás slovem.“[1]

Dějiny jsou lidskou činností v tom, co činí Bůh. A Boží jednání je mnohotvárnost jeho slova: provokace a pobouření, povolání a zkouška.

Tak se navenek projevuje Boží chování, jakási Boží fyziognomie, v existenci každého a existenci všehomíra. A tak nám Bůh potvrzuje Písmo, které je knihou, v níž slova jsou vtělením Slova vstupujícího do světa.

Pro otce je knihou příroda, knihou jsou i dějiny a knihou je i bible. Nejsou to pro ně tři rozdílné knihy, ale jediná kniha zjevení. Jeho prostřednictvím je objasňováno jedinečné Boží působení. Výsledek závisí i na projevené vstřícnosti lidského srdce. „V srdci každého křesťana je Slovo Boží. Hloubí v této zemi studny, aby z nich vytryskly prameny živé vody,“[2] říká Origenes.

Četba bible není ani jen činností vzdělanců, ani jen příležitostí pro zbožné povznesení duše. Je přijetím nabídky Slova, které hloubí zdroje spásy. Svatý Jeroným tvrdí: „Modlíš se? Hovoř s Ženichem. Čteš? Je to on, kdo k tobě hovoří.“[3] Je to Ženich, Kristus, který se spojuje s tím, kdo se modlí a čte. Vytrhává jej ze samoty pouště a uvádí jej do svého domu těmito slovy: „Pojď se radovat se svým pánem.“ (Mt 25,21)

Je pravdou, že otcové neměli k ruce kriticko-vědecké nástroje, které máme dnes a které máme nejen právo, ale i povinnost užívat. Ale jejich duchovní četba bible, četba chápaná jako spásná událost, jako uvedení do Světla, jako přistoupení do hlubšího spojení s tím, kdo oživuje, to vše nás učí, abychom nepřehlíželi dvě nebezpečí.

Z jedné strany je to vyprahlost jisté podoby současné biblické exegeze, která nabízí – nebo se domnívá, že předkládá – exaktnost na úkor životanosného poselství.

Z druhé strany existuje nebezpečí subjektivismu, který převádí četbu Písma na pouhou virtuozitu, zajímající se jen o doteky emocí v lidské psychice a dávající věřícímu dojmy plné přitažlivosti, jak uskutečňovat pravdu v lásce, aniž by mu zároveň dala lásku k pravdě, a tím méně pravdu jako takovou.

Otcové se domnívají, že četba bible není pouze intelektuální činnost, ale že je učenlivostí vůči Duchu. Řehoř Divotvůrce píše: „Ať už někdo vyslovuje proroctví nebo mu někdo naslouchá, potřebuje milost. Nikdo nemůže pochopit proroky, jestliže mu není dán prorocký Duch chápat jejich slova. Písmo však říká, že pouze ten, kdo zavírá, může také otevírat. Je to božské Slovo, které otevírá to, co je uzavřené, jen ono je schopno otevřít cestu k porozumění tajemství.“[4]

Otcové navíc zvažují další aspekt: četba bible je součástí každodennosti, a v ní je třeba učení Písma uvádět v život. Například Řehoř Veliký říká na začátku svého výkladu knihy Job: „Kdo hovoří o Bohu, musí mít starost o to, aby poučil ty, kteří mu naslouchají, a co pro jeho posluchače bude nejlepší.“[5]

Otcové ve své konečné úvaze nad tím, co je nejlepším biblickým komentářem, hovoří o samotném životě věřících.

Co pomíjí a co zůstává

Úvod nedává jinou možnost než jen načrtnout obecné rysy. A jeho závěrečné vyznění nemůže být ničím jiným než přáním, a to přáním trojím.

Lze si jen přát, aby čtenář objevil, že myšlení a svědectví otců je obsaženo ve svém původu, podobně jako je přítomno v původu celé církve.

Dále je možné si přát, aby každý čtenář postoupil od četby otců k četbě Písma: velikáni nám slouží jen jako opora, abychom hlouběji nahlíželi do Starého a Nového zákona.

A konečně si přejeme, aby se každý čtenář učil od otců, že bible je kniha života a že celý život je učednictvím ve škole Slova. Vždyť lidská slova – a to platí i o slovech exegeze – pomíjí, jako pomíjí všechny naše zápasy, jimiž dospíváme k našemu amen, totiž že jsme věřícími, kteří žijí svoji víru v nepodmíněné poslušnosti vůli Otce. Na konci časů zůstane před Otcem pouze věčné Slovo, oslavený Kristus, a amen, které je proměněno v aleluja.

1 [Nam quia ipse Christus Verbum Dei est, etiam factum Verbi, verbum nobis est.]; AUGUSTIN, In Joannis Evangelium, 24,2, in PL 35,1593 (pozn. redakce).

2 ORIGENES, Homilia in Canticum canticorum, 2,9–10; italsky Commento al Cantico dei cantici, M. Simonetti (ed.), Città Nuova Editrice, Roma 1997, s. 228 (pozn. redakce).

3 [Oras, loqueris ad Sponsum: legis, ille tibi loquitur.]; JERONÝM, Epistolae, 22,25, in PL 22,411; italsky Le lettere, S. Cola, (ed.), I, Città Nuova, Roma 1962, s. 202 (pozn. redakce).

4 ŘEHOŘ DIVOTVŮRCE, Oratio prosphonetica ac panegyrica in Originem, 15, in PG 10,1093d–1096a (in SC 148, s. 170) (pozn. redakce).

5 [Quisquis de Deo loquitur, curet necesse est ut quidquid audientium mores instruit, rimetur.]; ŘEHOŘ VELIKÝ, Moralia in Job, 2, in PL 75,513a (in SC 32bis, s. 122) (pozn. redakce).

Leden

Život, má první láska

1. leden

Žít tak, abychom se stali podobnými Bohu

Origenes, O počátcích

Nejvyšším dobrem, k němuž spěje veškerá rozumná příroda a které je rovněž nazýváno završením všeho, je podle definice mnoha filosofů stát se co nejpodobnějšími Bohu. Nemyslím si však, že na to přišli sami, spíše to převzali z božských knih. Právě na to jako první poukazuje Mojžíš ve svém vyprávění o prvním stvoření člověka: „Učiňme člověka ke svému obrazu, podle naší podoby.“ (Gn 1,26) A pak dodává: „Bůh stvořil člověka ke svému obrazu, k obrazu Božímu ho stvořil; stvořil je jako muže a ženu.“ (Gn 1,27)

To, že řekl „stvořil ho k obrazu Božímu“, nezmínil však podobnost, neznamená nic jiného, než že ve stvoření se člověku dostala důstojnost obrazu, ale dokonalost podobnosti byla zachována jako cíl. Člověk jí totiž musí dosahovat usilovným napodobováním Boha vlastními skutky. Možnost dokonalosti mu byla dána hned od začátku prostřednictvím důstojnosti obrazu. Na konci pak člověk skrze skutky dosáhne pro sebe dokonalé podobnosti.

Takový stav věcí jasněji a nepochybněji vysvětluje apoštol Jan takto: „Milovaní, už teď jsme Boží děti. Ale čím budeme, není ještě zřejmé. Víme však, že až on se ukáže, budeme mu podobní, a proto ho budeme vidět tak, jak je.“ (1Jan 3,2)

Tím jistojistě myslel, že je třeba doufat jak v konec všeho, jenž je mu zatím podle vlastních slov neznámý, tak v podobnost s Bohem, jež bude dána podle dokonalosti našich zásluh. Od podobnosti se přejde ke sjednocení, protože při konečném zúčtování neboli na konci bude „Bůh všechno ve všem“ (1Kor 15,28).

ORIGENES, De principiis, 3,6,1, in PG 11,333b–334a.

2. leden

Křesťan se skládá z těla, duše a Ducha Svatého

Irenej z Lyonu, Proti bludným naukám

Bůh bude oslavován ve svém stvoření, protože je připodobnil svému Synu. Vždyť člověk – nikoliv jen jeho část – vzniká rukama Otce prostřednictvím Syna a Ducha k podobě Boží.

Duše a duch pak mohou být součástí člověka, nikoliv však člověk sám. Dokonalý člověk je spojením a sjednocením duše, přijímající Otcova Ducha, a přimíšeného těla, stvořeného k obrazu Božímu. Když se Duch sjednotí s duší a tělem, vzniká duchovní člověk, dokonalý člověk, člověk k obrazu Božímu a podobnosti s Bohem.

Naproti tomu když duši chybí Duch, takový člověk je pak jen duševní, a protože zůstal tělesný, bude nedokonalý. Ve svém těle má sice obraz Boží, nepřijímá však prostřednictvím Ducha podobnost s Bohem.

Podobnost je dána pouze skrze Ducha.

IRENEJ Z LYONU, Adversus haereses, 5,6,1, in PG 7,1136d–1137a,1138a.

3. leden

Bůh nás nepotřebuje, ale má potřebu zahrnovat nás dary

Irenej z Lyonu, Proti bludným naukám

Bůh tedy stvořil na počátku Adama ne proto, že by potřeboval člověka, ale proto, aby měl někoho, koho by zahrnul svým dobrodiním.

A nenařídil nám jej následovat, protože by potřeboval naši službu. Zajistil nám tím ovšem spásu. Následovat Spasitele totiž znamená mít podíl na spáse a následovat světlo znamená přijímat světlo.

Ti, kteří jsou ve světle, totiž sami ono světlo neosvětlují, ale jsou jím osvětlováni a ozařováni, sami mu rozhodně nic neposkytují, ale přijímají dobrodiní, když jsou světlem osvětlováni.

Taktéž sloužit Bohu neznamená dávat Bohu nějaký dar, Bůh nepotřebuje naši oddanost. To naopak on obdarovává své poslušné služebníky životem, bezúhonností a věčnou slávou. Prokazuje dobrodiní za službu i za oddané následování, sám však žádné dobrodiní nepřijímá, protože je bohatý, dokonalý, nemá nedostatku.

Bůh proto žádá po člověku službu, aby ve své lásce a soucitu mohl poskytnout dobrodiní těm, kdo mu vytrvale slouží. Čím méně Bůh cokoliv potřebuje, tím více člověk potřebuje být s ním ve společenství. Sláva člověka totiž spočívá ve vytrvalé službě Bohu.

IRENEJ Z LYONU, Adversus haereses, 4,14,1, in PG 7,1010a–c.

4. leden

Kapku po kapce s mlékem od Boha

Irenej z Lyonu, Proti bludným naukám

Možná se někdo zeptá: „Proč Bůh nestvořil již na počátku dokonalého člověka?“

Jako je matka schopna dát nemluvněti řádnou stravu, ono však zatím nedokáže pozřít nic pevnějšího, právě tak Bůh mohl učinit člověka od začátku dokonalým, člověk však nebyl s to onu dokonalost přijmout. Vždyť byl sám nemluvnětem.

Proto také náš Pán v oněch posledních časech, kdy v sobě vše shrnoval, přišel k nám, nikoliv jak on sám mohl, ale v takové podobě, v níž jsme byli schopni na něj hledět.

Mohl přijít ve své nepopsatelné kráse, ale my bychom nebyli schopni unést velikost jeho slávy.

Proto on, který byl dokonalým chlebem Otce, se poskytl nám jakožto nemluvňatům coby mléko. To bylo tehdy, když přišel jako člověk, abychom – obrazně řečeno – živeni prsem jeho těla a tímto kojením uvyklí pojímat a nasávat Slovo Boží dokázali v sobě udržet toho, jenž je chlebem nesmrtelnosti, tedy Ducha Otce.

IRENEJ Z LYONU, Adversus haereses, 4,38,1, in PG 7,1105a–1106b.

5. leden

Člověk, jenž je svědectvím neznámého

Theodoretos z Kyrru, Léčení pohanských nemocí

Když pozorujeme moudrost Tvůrce, která se v nás zjevuje, jsme naplněni obdivem.

Žasneme nad rozličnými funkcemi smyslových orgánů, jež mají sídlo v jediném mozku, kterému přinášejí zpět nejrůznější vjemy – zrakové, sluchové, čichové, chuťové nebo dotykové. Obdivujeme užitečnost všech částí těla, těch viditelných i těch skrytých. Paměť pojímá velké množství různých událostí, aniž by je spletla dohromady. Ať již něco přijala dávno, nebo nedávno, udržuje a vyvolává celistvé vzpomínky. Množství vědomostí se navzájem nesváří, nýbrž každá se objevuje ve vhodný čas.

Kdykoliv pozorně nahlížíme tyto a podobné věci, voláme s prorokem: „Podivuhodná je pro mě tvá znalost, vznešená a nepochopitelná.“ (Žl 139,6)

Vždyť jaká řeč je dostatečná na to, aby uchopila něco z harmonie, kterou zjevuje tělo, nebo z moudrosti, kterou pozorujeme v duši? Ačkoliv o tom napsali mnohé Hippokrates a Galén, také pak Platon, Xenofon, Aristoteles, Theofrastos a bezčetní další, přemnohé ještě zůstává nevyřčeno. Co vzešlo z moudrosti Boží, to lidská mysl uchopit nemůže.

Proto také prorok opěvoval pouze to, čemu rozuměl – nebyl sice schopen postihnout všechny divy v nás a otevřeně uznal svou porážku, ale domníval se, že i takové vyznání postačí na důstojný chvalozpěv.

THEODORETOS Z KYRRU, Graecarum affectionum curatio, 5,81–82, in PG 83,953b–d (in SC 57/1, s. 252–253).

6. leden

Malý velký král

Řehoř Nysský, O stvoření člověka

V tomto životě řemeslníci zhotovují nástroje účelně a se zřetelem k jejich použití. Stejně tak si počíná nejlepší Řemeslník, který propůjčil naší přirozenosti schopnosti vhodné ke kralování.

Připravil ji k výkonu moci královské samotnou podobou těla i výsadami, které náleží duši. Duše je královská a povznesená – to se jasně ukazuje v tom, že je na hony vzdálena nevzdělané nízkosti, nemá pána, je svobodná a rozhoduje se jako samovládce na základě vlastní vůle. A kdo jiný než král má tyto danosti? K již vyřčenému přistupuje také to, že naše přirozenost je obrazem té Přirozenosti, která vládne nade vším. To neznamená nic jiného, než že naše přirozenost byla utvořena ke kralování.

Když umělci zobrazují vladaře, podle lidských zvyklostí znázorňují jejich individuální rysy a purpurovým šatem odkazují na jejich královskou hodnost, takže i obraz krále můžeme nazvat stejným jménem, tedy král.

Stejně tak se to má s lidskou přirozeností, která byla utvořena k tomu, aby kralovala nad ostatními – protože je podobná Králi všeho, je jakýmsi jeho oduševnělým obrazem, který s ním sdílí jako se svým Vzorem důstojnost i jméno.

Naše přirozenost není oděna v purpuru a svou důstojnost nenaznačuje žezlem a diadémem – vždyť tyto odznaky královské moci nemá ani její vzor! Místo nachové róby se halí ve ctnost, která je pro krále oděvem nejdůstojnějším, a místo královského diadému je korunována věncem spravedlnosti, takže lidská přirozenost ve všem zjevuje svou královskou důstojnost tím, že důsledně kopíruje krásu svého Vzoru.

ŘEHOŘ NYSSKÝ, De hominis opificio, 4,1, in PG 44,136b–d.

7. leden

Tajemství uvnitř nás

Řehoř Nysský, O stvoření člověka

Apoštol se ptá: „Neboť kdo pochopí myšlení Páně?“ (Řím 11,34) Já se mimoto také ptám: Kdo dobře prozkoumal svou vlastní mysl?

Někteří lidé se domnívají, že dokážou pochopit přirozenost Boha. Ať řeknou, zda důkladně poznali sebe sama! Poznali přirozenost své vlastní mysli?

Nalezl jsem řešení této obtíže, když jsem se uchýlil k samotnému slovu Boha, které praví: „Učiňme člověka ke svému obrazu, podle naší podoby.“ (Gn 1,26)

Obraz je věrným obrazem pouze tehdy, když se neodlišuje od svého vzoru ani v jedné z jeho charakteristických vlastností. Pokud by v nějakém aspektu nebyl shodný se svým vzorem, v tomto ohledu nebude ani jeho obrazem. Ovšem jednou z charakteristických vlastností, kterou nahlížíme u Boží přirozenosti, je zajisté nepochopitelnost její podstaty. Podobnost obrazu a vzoru je nutně zachována i v tomto ohledu.

Pokud by přirozenost obrazu byla pochopitelná, ale přirozenost vzoru by byla nade vše chápání, pak by tento zjevný rozpor dokládal, že obraz není věrným obrazem.

Protože se však přirozenost naší mysli, která je v souladu s obrazem Stvořitele, vzpírá poznání, přesně tím odpovídá svému vyššímu vzoru. Naše přirozenost tedy prostřednictvím své vlastní nepoznatelnosti zrcadlí nepochopitelnou přirozenost Boha.

ŘEHOŘ NYSSKÝ, De hominis opificio, 11,2–4, in PG 44,153d–156b.

8. leden

Člověk se dvěma tvářemi

Řehoř Nysský, O stvoření člověka

Naše nerozumné vášně mají původ v příbuznosti s nerozumnou přirozeností.

Domnívám se, že z tohoto počátku jako z nějakého překypujícího zřídla vyvěrají v lidském životě všechny vášně, které se dále valí jako přívalová vlna. Dokladem těchto slov je podobnost těch vášní, jež se objevují u nás stejně jako u zvířat. Není totiž vůbec možné, aby lidská přirozenost, která je utvořena podle božského vzoru, dosvědčovala svůj původ tím, že je náchylná k vášním. Zvířata ovšem přišla na tento svět dříve a člověk má z tohoto důvodu částečný podíl na jejich přirozenosti – tím mám na mysli způsob plození – a spolu s ním pak přijal i ostatní vášně, u kterých můžeme pozorovat stejnou přirozenost.

Podobnost člověka a Boha se jistě nezakládá na hněvu a vyšší přirozenost také neoplývá rozkoší, zbabělostí, nerozvážnou smělostí, hrabivostí nebo nepřítomností pokory. Všechny tyto vlastnosti jsou zcela vzdáleny božské povaze.

Tyto charakterové rysy si tedy lidská přirozenost přinesla ze své nerozumové, zvířecí části. Nerozumná zvířata prostřednictvím nich zabezpečují své přežití, a když se tyto pudy přenesly do lidského života, staly se vášněmi.

Nyní ať mi je dovoleno slovem vytesat lidskou sochu dle návodu jednoho podivuhodného druhu sochařství. Na sochách lze někdy vidět podvojné tvary – např. dvě tváře vytesané na jedné hlavě –, které vytvářejí zanícení umělci k údivu náhodně příchozích.

Zdá se mi, že také člověk s sebou nese dvojí podobnost vůči dvěma protikladům. Je utvořen tak, že se božskou částí své mysli vztahuje k božské kráse; pudy a vášněmi dokazuje příbuznost s tou zvířecí.

ŘEHOŘ NYSSKÝ, De hominis opificio, 18,1–3, in PG 44,192a–d.

9. leden

Bylo by lepší nenarodit se?

Theodoretos z Kyrru, Léčení pohanských nemocí

Homér nazývá člověka slabým a ubohým (HOMÉR, Odysseia, 18,310). Theognis z Megar, který působil na Sicílii, volá: „Pro smrtelníka je největším dobrem ze všech nenarodit se a nikdy nespatřit paprsky zářícího slunce. Pokud je už ale naživu, pak je nejlepší co nejrychleji projít branami podsvětí.“ (THEOGNIS, 11,425–427)

S těmito názory souzní také jamby Euripidovy tragédie: „Měli bychom se sejít a oplakávat toho, jenž se zrodil, protože se mu dostává velkého zla, a naopak když zemře a trápení ustanou, měli bychom se radovat a při jeho vynášení z domu do hrobu slavit.“ (EURIPIDES, Fragment, 449)

Herodotos uvádí, že Solon Athénský, ten zákonodárce, řekl Kroisovi: „Kroise, lidský život je dílem náhody.“ (HERODOTOS, Dějiny, 1,32)

Pythagoras a Platon popisují jakýsi zástup nevtělených duší a říkají, že jsou posílány zpět do těl jako trest za spáchání nějakého hříchu (PLATON, Faidón, 81a–82a). Proto také v dialogu Kratylos Platon nazývá tělo (řec. σῶμα) hrobem (řec. σῆμα), jako by v něm byla duše pohřbena (PLATON, Kratylos, 400b–e).

Na tato slova ovšem Platon zapomněl, protože ve třetí knize Ústavy uvádí opak a říká, že péče o tělo je nutná kvůli harmonii duše (PLATON, Ústava, 410c).

Je tedy jasné, jak si filosofové protiřečí. My naproti tomu můžeme ukázat, jak velkou sílu má učení proroků a apoštolů.

THEODORETOS Z KYRRU, Graecarum affectionum curatio, 5,11–14.16, in PG 83,928b–d,929a (in SC 57/1, s. 229–230).

10. leden

Už neříkej: „Je to osud“

Jan Zlatoústý, Kázání o dokonalé lásce

Řídíme se svobodnou vůlí a nepodléháme – jak se domnívají někteří – předem stanovenému osudu.

Proto Bůh slíbil království a pohrozil trestem. Takto by to nezařídil pro ty, které poutá sudba. Pokud by nad námi vládla pouta osudu, neustanovil by zákony a nepředal by nám morální naučení.

Jsme však svobodní, jsme pány našeho vlastního rozhodování. Špatnými se stáváme leností a dobrými pílí. Proto Bůh připravil tyto léky – totiž strach z trestu a naději na království –, aby nás jimi učil lásce k moudrosti.

Naše záležitosti neřídí ani osud, ani náhoda, ani náš rod, ani běh hvězd. To je jasné nejenom z toho, co bylo již řečeno, nýbrž také z toho, co my sami děláme.

Pokud uznáme, že všechno se děje mimo nás a nikoliv ze svobodné vůle lidí, proč dáváš bičovat sluhu, který něco ukradl? Proč ženeš před soud ženu, která se dopustila cizoložství? Proč se stydíš, když pácháš nemravnosti? Proč nepřijímáš klevety s klidnou myslí? Když tě někdo nazve cizoložníkem, smilníkem, ožralou anebo ještě nějak jinak, řveš, že tě uráží. Pokud nehřešíš ze své vlastní vůle, tak nic z toho, co se stane, nezavdává důvod k výtce a nic z toho, co se řekne, není důvodem pro urážku.

Viníkům neodpouštíš. Sám se stydíš, když konáš něco špatného. Snažíš se to také skrýt – a ty, kteří ti to vyčítají, považuješ za nestydaté. Tím vším potvrzuješ, že naše životy nejsou svázané osudem, ale vyznačují se svobodou volby.

JAN ZLATOÚSTÝ, Homilia de perfecta caritate, 3, in PG 56,282.

11. leden

Život je sen s tolika zvraty

Filon Alexandrijský, O snech

Abych to vyložil zcela nepokrytě, lidský život je sen.

Ve snových obrazech vidíme, a přitom nevidíme, slyšíme, a přitom neslyšíme, ochutnáváme, a přitom neochutnáváme, hmatáme, a přitom nehmatáme, mluvíme, a přitom nemluvíme, kráčíme, a přitom nekráčíme. Zdá se nám, že se pohybujeme nebo stojíme, ovšem ve skutečnosti se nic takového neděje. Jsou to pouze prázdné obsahy mysli, kterým ve skutečnosti nic neodpovídá – mysli, která zobrazuje a znázorňuje neskutečné věci jako skutečné.

A právě v tomto smyslu jsou představy bdělých lidí podobné snům. Přicházejí a odcházejí, objevují se a zase mizí, odlétají dříve, než je můžeme důkladně uchopit.

Není pak snem také vše, co se vztahuje k tělu? Nemá krása jepičí život a nepodléhá zkáze dříve, než rozkvete? Není zdraví nestálé? Nečíhají na ně choroby? Není síla snadno zničena nemocemi, které jsou způsobeny nesčetnými příčinami? Není ostrost našich smyslů rychle otupena zablokováním průchodu tělesných tekutin?

I pokud jde o věci mimo nás, kdo by si nebyl vědom toho, že jsou zcela nejisté? Obrovské bohatství se často rozplynulo za jediný den. Nesčetně bylo těch, kteří nejdříve v prvních řadách požívali nejvyšších poct, a pak upadli do nemilosti, ať již zde byla příčinou nedbalost, nebo neznalost. Králové byli zbaveni největších hodností v jediném okamžiku.

Pokud je tedy život plný takového zmatku, pokud postrádá řád, pokud je navíc plný nejistoty, pak je nutné, aby politik jako nějaký znalec snů posoudil každodenní sny a představy těch, kteří se domnívají, že bdí, a aby za použití pravděpodobných odhadů a přesvědčivých důvodů lépe postřehl každou jednotlivost, totiž že toto je krásné, tamto zase ošklivé, toto je dobré, tamto špatné, toto je spravedlivé a jeho opak je nespravedlivý a tak dále ve všech ostatních případech – toto je rozvaha, odvaha, zbožnost, posvátnost, vhodnost, užitečnost, tamto naopak neužitečnost, nerozumnost, nízkost, bezbožnost, znesvěcení, nevhodnost, škodlivost a sebeláska.

Navíc pokud něco není tvé, neprahni po tom. Pokud je to tvé, užívej, ale nezneužívej! Pokud máš mnoho, poděl se! Krása bohatství se neskrývá v měšci, ale v pomoci těm, kteří to potřebují. Pokud máš málo, nezáviď bohatým! Nad pomlouvačným chudákem se sotva někdo smiluje. Máš dobrou pověst? Skládají ti lidé pocty? Pak se nechvástej! Jsi chuďas z nepřízně osudu? Neklesej na mysli! Je všechno tak, jak si usmyslíš? Pozor na změnu! Často se ti stane, že zakopneš? Pak můžeš mít naději na zlepšení, protože změny v lidském životě směřují z jednoho opaku do druhého.

FILON ALEXANDRIJSKÝ, De Iosepho, 126–145; srv. Thesaurus Patrum, VII, s. 4155–4157.

12. leden

Pokud hledáš dlouhý život

Defensor Grammaticus, Kniha jisker

Augustin řekl: „Buď bude špatný člověk žít proto, aby se napravil, anebo aby se skrze něj vykonalo dobro.“

Jeroným řekl: „Krátkost života je trestem za lidské prohřešky. Z celé duše měj v nenávisti a odsuzuj to, co svět miluje. Buď mrtvý světu a svět tobě. Za života pohrdej tím, co po smrti nebudeš moci vlastnit.“

Izidor řekl: „Pouze za tohoto života je možné konat dobro. Vždyť v budoucnosti se již neočekává vykonání dobra, ale odměna za zásluhy. Kdo uvažuje nad délkou zdejšího života ne ze svého pohledu, ale z konce, tak chápe, jak je ubohý a krátký. Člověk musí zemřít pro svět ve svém těle, aby v duši nezemřel pro Krista.“

„Pokud hledáš dlouhý život, musíš hledat takový život, který je v souladu s Kristem, to jest život věčný. Jeden je živý život, druhý život je pouze smrtelný.“

„Je velmi nejistá znalost nadcházejícího konce; umíráme, když to nečekáme. Proto by si měl každý pospíšit, aby se oprostil od vlastní nepravosti a jeho život tak neskončil v provinění. Ty, které ďábel během života popouzí k neřestem, ty vzápětí po smrti usilovně vleče na mučení.“

„Nic není na dlouho, nic není tak trvalé, aby to neskončilo v okamžiku.“

Cyprián řekl: „Ten, kdo doufá ve věčnost od Boha, ten již nepočítá pozemský čas.“

DEFENSOR GRAMMATICUS, Liber Scintillarum, 79 (80,9–10.12–14.17.20.23.25), in PL 88,713d–715a (in SC 86, s. 300–306).

13. leden

Nechal nás Pán samotné, poté co nám poručil plavit se?

Augustin, Kázání na Matoušovo evangelium

Ve všem, co učinil, nám Pán připomíná, jak zde máme žít. Není člověka, aby nebyl v tomto světě poutníkem. Ačkoliv ne všichni touží po návratu do vlasti.

Během této cesty snášíme vlnobití a bouře. Hlavní však je, abychom byli na lodi. Protože ačkoliv na lodi číhají nebezpečí, bez lodi čeká jistá smrt. Ať už má totiž plavec v moři jakkoliv silné paže, jednou jej velikost oceánu přemůže, pohltí a potopí. Je proto důležité být na lodi, tedy aby nás neslo dřevo, abychom měli sílu takto přeplout moře.

Toto dřevo, které nese naši slabost, je Pánův kříž. V něm jsme označeni a on nás chrání před utopením v tomto světě. Zakoušíme vlnobití, ale on je Bůh, který nám pomáhá.

To, že opustil davy a sám vystoupal na horu, aby se modlil, znamená, že ona hora jsou nebeské výšiny.

Apoštol říká, že když Pán opustil zástupy, vystoupil na nebe a tam za nás oroduje. Takový je význam slov „když opustil davy, vystoupil na horu, aby se modlil“. Hlava církve je nahoře, aby ji ostatní údy následovaly. Jestliže se tedy za nás přimlouvá, modlí se jakoby na vrcholku hory, ve výšině nad veškerým stvořením. Mezitím loď nesoucí učedníky, tj. církev, se zmítá a otřásá bouřemi pokušení. A proti ní neustává nápor větru, tedy vzdorující ďábel. A ten se snaží klást překážky, aby nedošla klidu.

Ale větší je ten, který se za nás přimlouvá. Copak ten, který dává plavcům, aby dorazili do přístavu, opustí svou církev a nepřivede ji ke klidu?

AUGUSTIN, Sermones de Scripturis, 75,2–3, in PL 38,475–476.

14. leden

Dopřej si chvíli, pak se vydej na cestu

Bazil Veliký, Kázání na Žalmy

„Blaze tomu, kdo nechodí, jak mu radí bezbožní, nepostává na cestě, kudy chodí hříšní.“ (Žl 1,1)

Život se jistě nazývá cestou proto, že každý, kdo se zrodil, pospíchá do jeho konečného cíle.

Vítr svou vlastní mocí žene do přístavů i ty, kteří na lodích spí. Pohyb lodě je pohání do cíle, ačkoliv oni sami to nevnímají. Stejně tak jsme na tom i my. Čas našeho života uplývá a každý z nás je hnán jakýmsi soustavným pohybem a neumdlévajícím a nepozorovatelným během ke konci, jenž je nám společný. Spíš? Čas ti stejně utíká. Bdíš a jsi zaneprázdněn myšlenkami? Život se stravuje, i když si to neuvědomujeme.

Všichni lidé běží jakýsi běh, jsou hnáni ke stejnému cíli. Proto jsme všichni na cestě a takhle snad pochopíš význam a smysl slova cesta.

V tomto životě jsi poutník. Všechno přecházíš, všechno necháváš za sebou.

Na cestě jsi spatřil rostlinu nebo trávu, vodu nebo cokoliv jiného, co právě stálo za zhlédnutí. Trochu tě to potěšilo, a pak jsi šel dál.

A znovu ti přišly do cesty kameny, rokliny, skaliska, úpatí hor a jejich vrcholky a pak divá zvířata, hadi, houští a jiné překážky. Trochu tě to polekalo, a pak jsi šel dál.

BAZIL VELIKÝ, Homiliae in Psalmos, 1,4, in PG 29,220c–221a.

15. leden

Než loďka ztroskotá

Bazil Veliký, Kázání na Žalmy

Když se vášně a zlovolné jednání v duši hluboce zakoření a posílí během času, je těžké nebo zcela nemožné duši vyléčit, protože se ze zvyku stane téměř druhá přirozenost.

Je tedy vhodné modlit se, abychom se zlem vůbec nepřišli do styku. Druhá možnost je následující: Ihned potom, co jsme vystaveni pokušení, utíkat před ním jako před otráveným šípem v souladu s tím, co Šalomoun napsal o zlé ženě: „Neohlížej se po ní svým zrakem, jdi jí z cesty! Rychle!“ (Př 9,18 /Septuaginta/)

Ano, vím, že někteří lidé již v mládí propadli vášním těla a setrvávají v hříchu až do stáří, protože si na konání zla zvykli. Každý den vstřebávají slastnou hanebnost a podobají se prasatům, která se válejí v bahně a pořád na sebe lepí špínu.

Blažený je tedy ten, kdo nepřechovává ve svých myšlenkách špatnost. Pokud tě ale Nepřítel přelstil a přijal jsi do své duše bezbožné úmysly, nesetrvávej v hříchu!

Dej si pozor, abys neutonul! Jestli tě již tíží hřích, jestli se na tebe sesypal prach bohatství, jestli lpění na věcech světských stahuje tvého ducha do hlubiny, pak odhoď to tíživé břímě dříve, než upadneš do úplného zatracení. Než se loďka potopí, následuj příkladu námořníků a odhoď pryč ty statky, které nebyly nabyty zaslouženě.

BAZIL VELIKÝ, Homiliae in Psalmos, 1,6, in PG 29,224c–225a.

16. leden

Je možné, že smrt neděsí?

Augustin, Kázání na slova žalmu 126/125: Kdo sejí v slzách, žnout budou s jásotem

Jaký je tento život, který máme tak v lásce? Je to toužení, obavy, doufání, zklamání, soužení, choroby, opravdový smutek, klamná radost, modlení a strach z pokušení. Jaký je to život? Ani ta největší výmluvnost by nedokázala popsat jeho žal. A přesto jej milujeme.

A jaký je onen život? Nebudu jej popisovat příliš dlouho: „Chci zpívat Hospodinu, pokud žiji, opěvovat chci svého Boha, dokud budu.“ (Žl 104,33; popř. Žl 146,2)

Milovníci věčného života byli mučedníci, proto snesli smrt. Zdejší život je, mí bratři, i přes svou ošklivost a žalostnost tak líbezný, tak sladký, že by jím mučedníci nedokázali pohrdnout pro pravdu a pro věčný život, pokud by je nepodporoval ten, kdo jim ono zhrdnutí životem přikázal.

Kdo pohrdá smrtí kvůli lásce Boží, nemůže to nijak dokázat bez Boží pomoci.

Ty ovšem smrtí pohrdáš, život věčný miluješ a toužíš po něm. Ale „šťastný, komu pomáhá Bůh Jakubův, kdo doufá v Hospodina, svého Boha“ (Žl 146,5). Zbav se takového pomocníka, a nebudeš nic jiného než odpadlík.

AUGUSTIN, Sermones, 31,27, in Miscellanea Agostiniana, I, s. 560–562.

17. leden

Když duše trpí závratěmi

Bazil Veliký, Kázání na Žalmy

Jsou dvě cesty a každá vede opačným směrem. Jedna je široká a prostranná, druhá zase úzká a sevřená. Jsou také dva průvodci a oba se snaží poutníky získat na svou stranu.

Když se stane chlapec mužem a utřídí si myšlenky, zdá se mu, že vidí svůj život rozštěpený na dvě části – ctnost a špatnost. Často pak upíná zrak své duše na obě strany a posuzuje charakteristické znaky, které těmto cestám náležejí.

Život hříšníků odhaluje všechny požitky přítomného věku, život spravedlivých zjevuje pouze dobra toho věku, který teprve nadejde.

Cesta těch, kteří jsou zachráněni, slibuje tolik budoucích dober, kolik poskytuje přítomný okamžik strastí a námah. Slastný a nezřízený život naopak poskytuje radost nikoliv očekávanou v budoucnu, nýbrž přítomnou již nyní.

Proto celá duše trpí závratí a přešlapuje od jedné myšlenky ke druhé – kdykoliv přemítá nad věčností, volí ctnost, když však pohlédne na věci přítomné, vybírá si slast.

BAZIL VELIKÝ, Homiliae in Psalmos, 1,5, in PG 29,221c–224b.

18. leden

Klepání na tvé srdce

Augustin, Výklad na Žalmy

„Hříšník se chlubí svou náruživostí.“ (Žl 10,3) Vždyť jsou potěšením ty věci, v nichž není třeba bát se někoho, kdo by nás pokáral, ale dokonce při nich slyšíme chválu.

Spravedlivý mne soucitně povede k nápravě a bude mi domlouvat (srv. Žl 141,5). Pohleďte na hříšníka, jak se vyznává. Chce být raději soucitně napraven než klamně chválen. Spravedlivý mne soucitně povede k nápravě – je-li spravedlivý a je-li naplněn soucitem –, když mne uvidí hřešit.

Pán se považuje za hodna promluvit ústy toho, jenž vede k nápravě, a nezavrhuje osobu toho, jenž má být či byl napraven.

Spravedlivý mne soucitně povede k nápravě a bude mi domlouvat. Bude domlouvat, ale soucitně. Bude domlouvat, ale ne nenávidět. A tím spíše bude domlouvat, že nemá v nenávisti: „Kárej moudrého, a bude tě mít rád.“ (Př 9,8)

Proto buďte rádi, bude-li vám spravedlivý soucitně domlouvat, a naopak neusilujte o chválu od hříšníka; byla by spojena s posměchem.

AUGUSTIN, Enarrationes in Psalmos, 9,21; 140,13, in PL 36,126; 37,1824.

19. leden

Pouze já si mohu způsobit něco zlého

Jan Zlatoústý, Těm, kdo se pohoršili

Řekni mi – zakusil Ábel něco zlého, protože byl sražen bratrovou pravicí a došel smrti, která byla jak násilná, tak předčasná? Není tomu spíše tak, že tím získal, a byl proto ověnčen mnohem zářivějším věncem?

A co Jakub, který zakusil takových hrůz od svého bratra? Vyhnanec, utečenec, tulák a otrok, jenž nakonec trpěl strašným hladem?

A Josef? Stejně jako Jakub vyhnanec bez domova, zajatec, otrok v řetězech, ohrožen těmi nejhoršími nebezpečími jak doma, tak v cizině, snášející jednu pomluvu za druhou.

A Mojžíš? Nesčetněkrát kamenován od obrovského davu a oběť úkladů týchž lidí, kterým prokázal dobrodiní.

Co všichni proroci, kteří vytrpěli od židů tak mnohá zla?

A Job? S tím ďábel válčil nesčetnými záludnostmi.

A co ti tři chlapci? A Daniel? Jeho život, jeho svoboda, vše důležité bylo v ohrožení.

Eliáš přežíval v nejhorší chudobě, pronásledován, na útěku, obýval pustá místa jako uprchlík a štvanec.

David toho zakusil mnoho, nejdříve od Saula, pak od svého vlastního syna. Vytrpěl nejhorší hrůzy, ale nezářil takto víc, než kdyby žil v klidu?

A co mučedníci, kteří vypustili duši až po krutém týrání? Nezaskvěli se nejvíce tehdy, když byli trýzněni?

JAN ZLATOÚSTÝ, Liber adversus eos qui scandalizati sunt, 16,1–4, in PG 52,516 (in SC 79, s. 221).

20. leden

Když mluvím o slzách, nehovořím o smutku

Jan Zlatoústý, O panenství

Když mě slyšíš mluvit o slzách, nemysli si, že je to něco smutného. V těchto slzách je totiž obsažena radost, jakou neskýtá ani smích celého tohoto světa.

Pokud nevěříš, poslechni si Lukáše, který říká: Poté co byli zbičováni, odcházeli apoštolové z velerady a radovali se (srv. Sk 5,40–41).

To jistě není výsledek vlastní přirozenosti bičů, vždyť ty obyčejně vzbuzují bolest a utrpení, nikoliv potěšení a radost. Přirozenost bičů tedy není taková, ale je to víra v Krista, která má moc i nad vlastní přirozeností ostatních věcí. Pokud tedy rány bičů utržené pro Krista vyvolaly radost, proč se divíš, jestli mají stejný účinek i slzy, jež pro něj proléváme?

Proto Ježíš nazval cestu těsnou a úzkou (srv. Mt 7,14), avšak později také jhem, které netlačí, a břemenem, které netíží (srv. Mt 11,30).

JAN ZLATOÚSTÝ, De virginitate, 64, in PG 48,582 (in SC 125, s. 331).

21. leden

Záleží na použití

Jan Zlatoústý, Kázání na slova Izaiáše: Tvořím světlo a působím tmu

Některé věci jsou dobré, jiné špatné, ostatní se nacházejí uprostřed.

Z posledně jmenovaných jsou některé takové povahy, že se většině lidí zdají být špatnými, ve skutečnosti však špatné nejsou. Abych lépe objasnil to, co říkám, pokusím se uvést nějaký konkrétní příklad.

Mnozí lidé považují chudobu za špatnou, ve skutečnosti ovšem špatná není. Pokud někdo žije stroze a věnuje se lásce k moudrosti, může zcela odstranit ostatní špatnosti.

Naopak bohatství se pro mnohé zdá být dobrem, samo o sobě ovšem žádným dobrem není – je jím pouze tehdy, když je vhodně užíváme. Pokud by bylo bohatství dobrem samo o sobě, pak by boháči byli nutně dobří. Ne všichni bohatí jsou však ctnostní, nýbrž pouze ti, kteří bohatství užívají správně. Tak je zcela zřejmé, že bohatství není dobrem samo o sobě a pro sebe, nýbrž je to jakýsi potenciální zdroj ctnosti, který je umístěn uprostřed mezi věcmi dobrými a zlými o sobě.

A stejně se to má se všemi věcmi uprostřed. Lidé je mohou použít jak ke konání dobra, tak ke konání zla.

JAN ZLATOÚSTÝ, Homilia in locum ilum Isaiae: Ego Dominus Deus feci lumen, in PG 56,146–147.

22. leden

Radost, obtížná společnice

Defensor Grammaticus, Kniha jisker

Augustin řekl: „Světská radost je marnost. S velkým očekáváním se doufá v její příchod, ale když přijde, tak ji nelze udržet. Lepší je smutek toho, kdo trpí křivdu, než radost toho, kdo křivdu činí.“

Jeroným řekl: „Moudrý muž vážností mravů mírní projevy veselí. Když se na tebe usmívá štěstí, tak se nechlub. Když ti nastane neštěstí, nebuď malomyslný.“

Řehoř řekl: „Pokud vznikne nějaká radost v tomto životě, je třeba ji prožívat tak, aby nikdy nesešla z mysli hořkost budoucího soudu.“

Bazil řekl: „Je pošetilost smát se hlučně, radost duše se dává najevo jen úsměvem… Žert rozbouří duši a činí ji nedbalou vůči Božím přikázáním; člověk není s to vzpomenout si na své hříchy, a jak na ně zapomíná, nevybičuje se k lítosti.“

DEFENSOR GRAMMATICUS, Liber Scintillarum, 54 (55,13–16.18–19.22), in PL 88,686a–d (in SC 86, s. 144–146).

23. leden

Bůh se více zlobí, pokud se neukáže rozzlobený

Defensor Grammaticus, Kniha jisker

Augustin řekl: „Kdo si nevyslouží trápení na tomto světě, bude očišťován poté. Pokud trpělivě přijmeme a pokorně poděkujeme za trápení seslaná od Pána, pak chybujeme-li, dostane se nám odpuštění hříchů, jsme-li dobří, dosáhneme věčné blaženosti.“

Jeroným řekl: „Ten, kdo již dostal svůj podíl špatného za života, nezakusí taková utrpení ve smrti, jaká vytrpěl za života. Je známkou velkého hněvu, když se na hříšníky nehněvá Bůh. Když se lékař přestane starat, pak ztratil naději.“

Izidor řekl: „Když se Bůh navrací k tomu, koho zanechal v hříchu, přichází s bičem. Boží milosrdenství je uzpůsobeno tak, že nejprve zde člověka ranami napravuje od hříchu a poté jej osvobozuje od věčného trestu. Spravedlivému přispívá dočasný trest k věčné radosti. Proto se má spravedlivý radovat v trápení a bezbožník mít smutek v době zdaru.“

DEFENSOR GRAMMATICUS, Liber Scintillarum, 49 (50,4–6.9–10.14), in PL 88,681b–d (in SC 86, s. 114–116).

24. leden

Z hořkých kořenů vzchází sladké ovoce

Jan Zlatoústý, Homilie k lidu antiošskému o sochách

Ať již konáme, nebo zakoušíme cokoliv, pevný základ je nutno hledat v bázni před Bohem.

Pokud zapustíš takovýto kořen, pak bude plody radosti přinášet nejen odpočinek, čest, sláva a péče, nýbrž také zakoušená hrubost, pomluvy, násilí, bezectnost, mučení a všechno ostatní bez výjimky.

Stejně jako jsou kořeny stromů hořké, ale přinášejí nám nejsladší plody, tak také trpkost ve službě Bohu ponese mnohá potěšení. Ti, kteří se v bolesti často modlili a prolévali slzy, ti vědí, jak velké štěstí sklidili, jak bylo jejich svědomí očištěno, jak povstali s dobrou nadějí. Říkám to pořád: Není to přirozenost věcí, nýbrž naše vlastní duševní rozpoložení, které nás činí šťastnými nebo smutnými.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z pokladnice otců.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.