Sigrid-Maria Größing

TRAGÖDIEN IM HAUSE HABSBURG

Copyright  © 2006 by Verlag Carl Ueberreuter, Wien

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Pavla Lutovská

ISBN  978-80-242-7030-2

Věnováno mé rodině

PŘEDMLUVA

Sotva můžeme pominout četné a rozmanité tragédie, ke kterým došlo během dlouhé historie rodu Habsburků. Z dnešního pohledu však mnohé životní osudy mohou působit tragičtěji, než jak si dotčené osoby v dané době a za tehdejších okolností připouštěly. Výchova i vědomí svobody se v průběhu věků od základů proměnily. Osoby rozdílného stáří, které spolu uzavřely sňatek, aniž se předtím kdy setkaly, pravděpodobně nahlížely na svůj osud jinak, než bychom vše vnímali dnes. A přesto docházelo i tehdy k lidským tragédiím, o kterých jsem již částečně pojednala ve svých předchozích knihách „Schatten über Habsburg“ (Stíny nad trůnem habsburským), „Mord im Hause Habsburg“ (Vraždy v rodě habsburském) a „Kronprinz Rudolf – Freigeist-Herzensbrecher-Psychopath“ (Korunní princ Rudolf: volnomyšlenkář-svůdník-psychopat). Proto čtenáři nenaleznou v této knize ani kapitolu o zavraždění rakouské císařovny Alžběty, ani o sebevraždě korunního prince Rudolfa v Mayerlingu, ani o životě a smrti následníka trůnu Františka Ferdinanda a jeho ženy Žofie Chotkové; tyto tragédie i jejich závažné důsledky jsem již podrobně popsala ve výše jmenovaných knihách.

V předkládané knize chci odhalit životní pouť i tragický konec nejmladší dcery Marie Terezie Marie Antoinetty, mexického císaře Maxmiliána, osud dcery císaře Františka I. Leopoldiny Brazilské a nakonec životní příběh nešťastného posledního habsburského císaře Karla I.

V pozadí vdavek nejmladší dcery Marie Terezie do Francie stály státněpolitické úvahy, které se málokdy mohou krýt s představami a touhami mladé dívky, přičemž ani jasnozřivá panovnice nemohla v plné míře předpovědět katastrofu, která následovala.

Tragédie nešťastného císaře Maxmiliána v Mexiku už byla předvídatelnější a dalo by se jí i zabránit. Ale bratr císaře Františka Josefa, který musel v Evropě snášet nečinnou existenci rakouského arcivévody, podlehl lákadlu politicky naplněného života na druhé straně oceánu a tuto iluzi zaplatil životem.

Nešťastný byl i osud dcery císaře Františka I. Leopoldiny, vzdělané, talentované a vznešené dívky s neobvyklým politickým citem, která byla svým otcem na radu kancléře knížete Metternicha provdána do Brazílie. Manželství bylo pro Leopoldinu katastrofou, mladá žena se po boku brutálního manžela nedožila ani třiceti let. A přesto Leopoldina žije v myslích obyvatel Brazílie dodnes jako zakladatelka brazilského státu a je nazývána „Matkou Brazílie“.

Když po smrti císaře Františka Josefa nastoupil na trůn Karel jako poslední Habsburk, dostal se tím k vládě muž, kterému nebylo možné upřít dobré úmysly, jenž byl však císařem v době, která snad nemohla být nepříznivější. To smrt režírovala jeho osud, vždyť při narození mladého Karla by se nikdo neodvážil předpovídat, že syn arcivévody Otty, synovce císaře Františka Josefa, může jednoho dne nést na hlavě císařskou korunu. Nejprve musela přijít mayerlingská tragédie, musel předčasně zemřít Karlův otec a musely padnout výstřely v Sarajevu, aby mohl Karel uprostřed světové války usednout na trůn, o který nikdy nestál. Ačkoli monarchie poválečným uspořádáním zanikla, císař Karel se trůnu nevzdal, což se stalo jeho osobní tragédií.

Großgmain, v květnu 2006

Sigrid-Maria Größingová

ÚVOD

Přestože nad kdysi rozlehlou habsburskou říší slunce nezapadalo, nad členy této panovnické rodiny se poměrně často vznášel soumrak. I když příčinou temných kapitol rodinné historie Habsburků byly častokrát politické okolnosti, k lidským a rodinným tragédiím mnohdy přispěly zákony, které si rodina sama určila. Byl to především zákon primogenitury, přiznávající dědičná práva prvorozeným, a přísné dodržování stavovsky rovnocenných sňatků, vedoucí k uzavírání manželství mezi blízkými příbuznými, což se náležitě projevilo až v průběhu dalších staletí debilitou a degenerací potomstva. K tomu ještě přidejme neochotu akceptovat nástupnictví v ženské linii, které nechal zakotvit císař Karel VI. v tzv. pragmatické sankci. K nejedné tragédii přispěla i „španělská dvorní ceremonie“, jejíž striktní dodržování svíralo příslušníky rodiny do tuhého korzetu a nenechávalo prostor pro lidskost a potěšení. Císař, nebo ve Španělsku král, povolaný na trůn z boží milosti, musel vždy a za všech okolností demonstrovat před poddanými své nadřazené postavení. Přísné předpisy nedovolovaly panovníkovi lidskou reakci.

Neštěstí se ohlásilo panovnickému rodu velmi záhy po získání moci, když Jan Parricida, synovec vládnoucího krále Albrechta I., zavraždil roku 1308 svého strýce jen proto, že se cítil odstrčen v nástupnictví. K této události došlo ve velice neklidné době, kdy vláda rodu v Rakousku teprve začínala a nebyla ještě v žádném ohledu upevněná. Nemalé následky činu tížily Habsburky ještě mnohá desetiletí, kdy se do popředí drali k moci vládci z jiných domů, například Ludvík Bavor, který roku 1322 svedl vítěznou bitvu u Mühldorfu a zajal a uvrhl do vězení svého protivníka Fridricha Sličného.

Trvalo dlouho než Fridrich III., který za svou vládu vděčil vlastně jen náhodě, vrátil moc do rukou Habsburků, nyní již na staletí. Tento podivný, neproniknutelný císař, poslední korunovaný v Římě, založil svým sňatkem s Eleonorou Portugalskou budoucí mocenskou sílu rodu. Jeho nadaný syn Maxmilián rozšířil stávající říši sňatkem s Marií Burgundskou, jedinou dcerou Karla Smělého, která zdědila bohatá flanderská území. Na ta si však brousil zuby i francouzský král, a tak následovala vleklá válka s francouzským sousedem. I Maxmiliánův osobní život byl poznamenán tragédií, protože jeho milovaná žena utrpěla několik let po svatbě smrtelnou nehodu. Císař se sice oženil ještě jednou, ale na Biance Sforze z Milána ho lákalo jen tučné věno, mladá žena jej nezajímala. Bianca Maria zemřela zcela osamělá na „zlomené srdce“.

Ve sňatkové politice pokračoval Maxmilián i v dalších letech, když svého syna Filipa Sličného oženil s Johanou Šílenou a dceru Markétu se španělským infantem. To sice přineslo Habsburkům po smrti španělského krále Jana Aragonského a Kastilského do vlastnictví všechen jeho majetek v Evropě i na druhém břehu oceánu, ale také těžké psychické onemocnění, které se ve španělské královské rodině objevovalo již po několik generací a které se v následujících obdobích v důsledku sňatků uvnitř rodu ještě posílilo. Čerstvá krev se do habsburské dynastie dostala jen zřídka.

Již za dob Karla V. bylo patrné, že vládnout světové říši je nekonečně těžké. Ze všech koutů země i od hranic probleskovala nespokojenost s cizími vládci, takže císař taktak dokázal zvládnout politickou krizi a náboženský rozkol vzniklý po zveřejnění Lutherových tezí. Francouzi ani Turci nedopřávali Karlovi V. pokoje, dokud roku 1556 nerezignoval a neodešel do ústraní kláštera San Jerónimo de Yuste. Lidské tragédie se v té době odehrávaly zcela na okraji rodiny: Karlova sestra Marie, provdaná za uherského a českého krále Ludvíka, ztratila již velmi záhy po svatbě roku 1526 svého muže v bitvě u Moháče a zůstala celý život vdovou. Také osud ostatních Karlových sester byl žalostný, císařský bratr je rozestavil po Evropě jako šachové figurky, aby získal co největší vliv pro svůj trůn. Nikdo se neptal, jak se asi cítí dívky, ještě napůl děti, když mají být provdány za nemilované muže, mnohdy dokonce za nepřátele, jakým byl například francouzský král František I.

Když Karel V. domluvil manželství svého teprve šestnáctiletého syna Filipa s portugalskou sestřenicí Marií Manuelou, měl zřejmě na mysli hlavně získání Portugalska. Tehdejší lékařské znalosti samozřejmě nedávaly tušit, že dítě narozené z takového spojení bude s velkou pravděpodobností těžce postižené – vnuk císařů dona Carlose a Karla V. byl duševně i tělesně zaostalý.

Ale ještě měli Habsburkové naději, neboť Karlův bratr Ferdinand se oženil s Annou Jagelonskou, zdravou mladou ženou, kterou si vzal po smrti jejího bratra, uherského a českého krále Ludvíka. A tento Ferdinand měl podle císařovy vůle vládnout části říše, jak bylo písemně zpečetěno smlouvou v Bruselu roku 1522. Tak našla rodina řešení, jak lépe ovládat téměř nepřehlédnutelnou říši s nesčetnými národy a kulturami. Úzké politické kontakty mezi oběma liniemi ovšem zůstávaly i nadále a byly upevňovány stále novými sňatky, vždyť pro členy katolické habsburské rodiny existovalo tak málo stavovsky vhodných a odpovídajících kandidátů: s Francouzi byla rodina již dlouho znepřátelená, Angličané se za Jindřicha VIII. odvrátili od katolické církve, ruské princezny visely na ruské ortodoxní církvi a Skandinávci byli protestanti. A nakonec tu byli Turci, kteří nepřicházeli v úvahu vůbec.

Právě Turci spolu s dalšími politickými záležitostmi působili císaři Ferdinandovi za jeho vlády velké potíže, přesto však nalézal klid a štěstí uprostřed své velké rodiny, stejně jako jeho syn a následník Maxmilián II. Jeho šest vnuků již však osud nešetřil. Císař Rudolf ani jeho bratr Matyáš, který zemřel bezdětný, tak nedokázali zabránit strašlivé třicetileté náboženské válce.

Rodinný incest se osudově podepsal zvláště na španělské větvi. Na jaře roku 1700 zemřel poslední španělský Habsburk, pomatený král Karel II., ve věku pouhých 39 let. Úbytek příbuzenstva byl děsivý.

Ale i rakouští Habsburkové měli problémy s nástupnictvím, zvláště poté, co se císaři Karlu VI. narodil z manželství jen jediný syn, a ten zemřel ještě jako dítě. I této rodinné větvi hrozily politické tragédie. Ačkoli císař stále ještě doufal v syna, byl politicky natolik jasnozřivý, že roku 1713 umožnil tzv. pragmatickou sankcí ženské nástupnictví v habsburské rodině. To se ukázalo být pro rakouské země požehnáním, neboť vlády se po velkých obtížích neujal nikdo jiný než jeho výjimečně politicky nadaná dcera. Díky jejím reformám, které zasáhly všechny oblasti života, dokázala se svým synem Josefem II. zabránit podobným krvavým nepokojům, jaké postihly Francii. Ačkoli se Marie Terezie po boku svého císařského manžela přes všechny rozmanité politické závazky osobně věnovala výchově svých četných dětí, obětovala přesto většinu synů a dcer politickým idejím tím, že je provdala a oženila do celé Evropy. Osobní štěstí jejích dětí mělo pro panovnici menší význam než blaho státu. Proto nedokázala zabránit následné tragédii, vždyť nemohla tušit, že její nejmladší dcera Marie Antonie jako francouzská královna skončí na popravišti.

Po relativně krátkém intermezzu vlády jejích dvou synů, Josefa II. a Leopolda II., kteří zdědili matčiny duševní schopnosti, se nanovo projevilo, jak osudné mohou být rodinné zákony. Na základě zákona o primogenituře, kdy nejstarší syn v rodině dědí císařskou korunu, se stal císařem nejstarší Leopoldův syn, slabý, vrtkavý a bez jakéhokoli zájmu o politiku, a to v době, kdy se po Evropě rodily revoluční ideje. Silný císař na habsburském trůně by věděl, co dělat, a uměl by účinně zakročit proti Napoleonovi. A přitom mezi četnými Leopoldovými syny byli muži duševně na výši a s velkým politickým rozhledem, jako třeba arcivévoda Jan, který se zasloužil o hospodářský vzestup Štýrska, nebo arcivévoda Karel, který porazil Napoleona u Aspernu. Ale ani jeden z nich neměl naději získat císařský trůn, nebyli prvorození. K moci se nedostávali schopní a zdatní příslušníci habsburského rodu, ale prvorození, jak velel zákon.

Byl-li „dobrý císař“ František slabým panovníkem, který svému kancléři knížeti Klemensi Metternichovi ponechával volnou ruku v řízení státu, jeho syn Ferdinand byl přímo katastrofou. Epilepsie, kterou trpěl od mládí, byla zapříčiněna druhým sňatkem jeho otce císaře Františka s ženou, která byla zároveň i jeho sestřenicí. Tentokrát však rodina pochopila, že je třeba problém řešit. Sám Ferdinand se chopil rozhodnutí a roku 1848 abdikoval ve prospěch svého synovce, teprve osmnáctiletého Františka Josefa.

V osobě mladého Františka Josefa tak usedl na trůn císař, který by byl schopen monarchii vládnout moderním způsobem a třeba ji i reformovat. Bohužel, jak se záhy ukázalo, byl svou ctižádostivou matkou Žofií vychováván jako císař a scházely mu liberální názory orientované na budoucnost. Nadšený militarista a tvrdý dříč viděl sám sebe jako prvního úředníka ve státě, který si za svůj životní úkol stanovil vládnout obří říši od psacího stolu, bez emocí a vizí. Proto po jeho boku nenalezli místo moderně myslící lidé – ani bratr Maxmilián, který se nakonec vrhl vstříc tragickému osudu v Mexiku, ani velice inteligentní syn Rudolf, jehož mnohostranné ambice byly císařským otcem sráženy jako výmysly a který nakonec rezignoval na budoucnost a jedinou možnost, jak se osvobodit z obřího stínu svého otce, nalezl v sebevraždě. Mocný pán psacího stolu František Josef nebyl na základě starodávnými tradicemi zakořeněného názoru schopen pochopit prudký vývoj Evropy druhé poloviny 19. století, nechápal signály doby ani svou vlastní ženu Alžbětu, pro kterou se život na přísně konzervativním císařském dvoře ve Vídni stal brzy utrpením. Soustředěn na práci nevnímal František Josef tragédii, která se kolem něj odvíjela. Jeho kontakty se členy rodiny se omezovaly jen na to nejnutnější. Na svých dlouhých, dalekých cestách se jeho žena stala poutnicí hledající klid, dokud se nenaplnil její osud v Ženevě. V září 1898 ji italský anarchista Luigi Lucheni probodl pilníkem.

Ale ani smrt císařovny neznamenala konec všem rodinným tragédiím: teprve výstřely na císařova synovce a následníka trůnu Františka Ferdinanda a jeho ženu Žofii Chotkovou uzavřely tragický tanec smrti.

Když stařičký císař vyhlásil Srbům válku, nebyl si pravděpodobně vědom toho, že tím zpečetil zánik po staletí trvající monarchie. Neboť jeho následník, prasynovec Karel, nemohl roku 1916 uprostřed 1. světové války na situaci v říši již mnoho změnit. Republikánské tendence, které povstávaly po celé Evropě, se nevyhnuly ani Rakousko-Uhersku. A protože Karel sám byl císařem tělem i duší, k čemuž se cítil pověřen od Boha, bylo pro něj nemyslitelné, aby podepsal abdikaci, jak to od něj požadovali zástupci nově vzniklé rakouské republiky a mocnosti Dohody. Tím se dala do pohybu poslední tragédie domu Habsburků: protože Karel jako císař neodstoupil, vítězné státy se zdráhaly poskytnout mu jakoukoli podporu, takže poslední habsburský císař zemřel na zápal plic v naprosté chudobě daleko od vlasti na ostrově Madeira.

MARIE ANTOINETTA

HABSBURČANKA NA POPRAVIŠTI

„Bůh Vás obdařil takovým půvabem, dobrotou a jemností, že Vás každý musí milovat…“

Tato láskyplná povzbudivá slova nenapsal nikdo menší než Marie Terezie, arcivévodkyně rakouská, korunovaná královna česká a uherská, manželka římskoněmeckého císaře Františka Štěpána Lotrinského své vzdálené dceři Marii Antoinettě do Francie, ačkoli vůči svým dětem byla, co se týče chvály a uznání, spíše zdrženlivá a neváhala své syny a dcery kárat za jejich chyby s velkou přísností.

Marie Terezie byla na svou dobu vzornou matkou, která se přes nesčetné povinnosti, s nimiž byla denně konfrontována, starala o každé své dítě. Ona sama prožila přímo záviděníhodné dětství v příjemném rodinném prostředí a bylo jí dopřáno provdat se za vysněného muže, všem okolnostem navzdory. Šťastná rodina pro ni byla útočištěm, ve kterém nacházela klid, jejž v období zmatků tak nutně potřebovala, byla místem, které jí po náhlé smrti otce císaře Karla VI. dodávalo sílu, aby mohla jako nezkušená mladá žena převzít státní záležitosti a aby se mohla čelem postavit svému pruskému protivníkovi králi Bedřichu II.

Ale to, co ona sama pociťovala jako životní nutnost, tedy partnera, který ji obklopí láskou a náklonností, nedopřála svým potomkům. Své četné dcery obětovala sňatkům z rozumu, pro blaho státu. Na děti, které přiváděla na svět s úžasnou pravidelností, pohlížela jako na politický kapitál, který je třeba co nejlépe využít. S nimi mohla určovat politiku, neboť příbuzenské vztahy se zdály být pro Marii Terezii vždy stabilnější zárukou než mírové smlouvy a pakty o neútočení.

Proto se již záhy začala rozhlížet po Evropě, do kterých manželských loží by mohla umístit své syny a dcery, a přitom jí bylo docela lhostejné, co o plánovaných sňatkových projektech soudí její děti. Přání císařovny bylo jediným určujícím měřítkem, nepomáhaly žádné slzy ani zármutek nad ztracenými tajnými láskami.

Matka zavedla u vídeňského dvora přísný režim, kterému se museli podřídit všichni členové rodiny, i její vlastní muž. Ačkoli Marie Terezie svého „Franzla“ až do smrti přímo zbožňovala, byla to ona, kdo udával v každé situaci tón. Určovala denní program svých dětí, vybírala chůvy a vychovatele svých synů a dcer a nechávala si předkládat přesné zprávy o tom, jak každé z dětí strávilo den. Hraničilo téměř se zázrakem, že přes množství úkolů, kterými byla denně zavalována, si našla vždy čas na soukromé záležitosti. Ale v průběhu let vyvinula systém, který jí umožňoval co nejlépe zvládat všechny povinnosti.

Kdyby nejmladší dcera Marie Antonie zdědila i jen špetku konsekventní odpovědnosti své matky, její osud by se pravděpodobně odvíjel jinak. Ale už od mládí byla zvyklá vyvlékat se z povinností, jak jen to šlo, ačkoli se stejně jako její sourozenci musela podřizovat systematickému dennímu režimu. Brzy zjistila, že šarmem a roztomilostí dokáže přelstít své vychovatele i učitele, takže jí nakonec zbylo jen minimum z protivných povinností. Kolem prstu si dokázala obtočit i jinak nesmlouvavou matku, ačkoli si Marie Terezie uvědomovala, že to jistě není dceři k dobrému.

Antonie neboli Tonerl, jak ji láskyplně oslovovali sourozenci, díky tomu strávila veselé dětství uprostřed světa svázaného povinnostmi, užívala si sladkého nicnedělání a naučila se jen to nejnutnější, neboť její vychovatelka hraběnka Marie Judita Brandisová nechávala své chráněnce značně volné otěže.

Stejně jako pro starší děti hledala Marie Terezie i pro nejmladší dceru ty nejlepší učitele, které hravé dítě svou neposedností a nesoustředěností přivádělo téměř k zoufalství. Přes veškeré snahy bylo téměř nemožné si s Antonií vážně promluvit a vše, čeho dosáhli, bylo poloviční a velice útržkovité vzdělání. Snad to bylo dědictví po otci, který za celý život nedokázal ovládnout žádnou řeč natolik, aby v ní uměl psát nebo mluvit, a kterému dopisy, psané veselou změtí němčiny, francouzštiny a italštiny, opravovala jeho vlastní žena.

Pro císařovnu bylo na prvním místě náboženské vzdělání dětí. Katolická víra znamenala pro Marii Terezii absolutní oporu na tomto světě. A tuto hlubokou víru chtěla předat svým dětem, přičemž především u skeptického syna a následníka trůnu Josefa II. narazila na tak tvrdý odpor, že z něj udělala téměř ateistu. Ale ani Antonie si nehodlala omezovat život církevními příkazy, které předepisovaly pobožnosti a mše nebo přijímání a svátosti.

Mnohé z toho, co Marie Terezie od svých dětí vyžadovala, bylo z tehdejšího hlediska pokrokové, především v oblasti osobní hygieny, na kterou kladla zcela zvláštní důraz. Každodenní mytí spolu s intenzivní péčí o zuby stejně jako pravidelné lékařské prohlídky spadaly do všeobecného zdravotního programu císařovnina osobního lékaře van Swietena. A přesto nedokázala zabránit tomu, že jedno z jejích šestnácti dětí padlo za oběť černým neštovicím.

Pro Antonii byla pravidelná hygiena v budoucnu pravděpodobně velmi důležitá, protože později, u francouzského dvora, zjistila, že osobní čistota vůbec není samozřejmostí. Místo mýdla a čisté vody na sebe Francouzi raději lili drahé parfémy a tělo zasypávali pudrem, což přirozeně po čase ztratilo účinek.

Jako pro všechny děti vybrala císařovna i pro Marii Antonii za učitele hudby známého hudebníka, a nebyl jím nikdo menší než Christoph Wilibald Gluck. S výkonem své žačky býval celkem spokojený, i když by si přál, aby k přirozenému talentu přidala o něco víc píle. Ovšem vždy poslušně odehrála skladby pro spinet, které pro ni Gluck přichystal.

Svého bezstarostného života, který jako dospívající dívka vedla, by si pravděpodobně ještě nějaký čas užívala, kdyby nedorazil do Vídně překvapivý dotaz od francouzského dvora, zda by považovali Marii Antonii za vhodnou manželku pro vnuka francouzského krále Ludvíka XV.

Tato zpráva vzrušila celý vídeňský dvůr, protože vztahy Rakouska a Francie byly po staletí nanejvýš problematické. Království spolu svedla nejednu válku a diplomatickou cestou se problémy vždy podařilo vyřešit jen polovičatě, což zpravidla zavdalo další podnět k vzájemným potyčkám. Nyní se Marii Terezii díky iniciativě Ludvíka XV. naskytla možnost udělat tlustou čáru za habsbursko-bourbonskou rivalitou. Již před několika lety proběhla jednání mezi Vídní a Paříží, zvláště díky aktivitě tehdejší Ludvíkovy milenky, slavné madame de Pompadour, které si Marie Terezie přes všechny přísné morální zábrany vážila. Snad také proto, že její nenáviděný odpůrce pruský král Bedřich II. právě tuto uměnímilovnou ženu očerňoval, jak mohl.

Král Ludvík XV. hledal manželku pro svého vnuka, dauphina stejného jména, který se však dědečkovi ani v nejmenším nepodobal. Ludvík XV., jenž si záhy po korunovaci vysloužil přízvisko Milovaný, byl pohledný muž, kterému ležely u nohou ženy každého věku a jehož milostné aféry se nedaly spočítat. Jako král Francie si užíval života, který mu ve všech oblastech poskytoval vše, co si dokázal představit. Únavné vládní záležitosti přenechával svým ministrům stejně vesele jako své milenky. Mezi těmi se proslavily hlavně dvě dámy, první byla madame de Pompadour a později, po její smrti, madame du Barry. Ale zatímco Pompadour – i když také nešetřila – podporovala umění a kulturu, madame du Barry vyhazovala jmění, pocházející z daní lidí, doslova oknem. Král se nestaral ani o to, odkud peníze přicházejí, ani kam mizí. S lidmi neměl vůbec žádný kontakt, žil ve světě, ve kterém nezbylo místo na jakýkoli vztah k obyčejným lidem. Při hledání stále nových požitků a rozptýlení mu každý ministr dokázal namluvit cokoli, jen aby si naplnil vlastní kapsu.

Francouzský lid, a především sedláci, byl ožebračován do posledního sous, a to nikoli pouze vysokou šlechtou, ale také církví. A zatímco u královského dvora ve Versailles už nevěděli, co by si ještě mohli vymyslet za zábavu, prostý člověk sotva tušil, jak utišit svůj hlad. Stejný život, jaký žil král Slunce Ludvík XIV., v přemrštěné míře imitoval jeho vnuk Ludvík XV. A jestliže po rakvi Ludvíka XIV. házeli kameny, tak „Milovaného“ a jeho oblíbence, byť zpočátku jen potají, přímo proklínali. Přestože pohár nespokojenosti ještě nebyl naplněn po okraj, hladina v něm povážlivě stoupala.

Scéna z baletu „Il trionfo d’amore“ v Schönbrunnu 25. 1. 1765 Arcivévodkyně Marie Antonie (Marie Antoinetta) a její bratři Ferdinand Karel a Maxmilián František

Ludvík XV. nemohl předvídat, že ve chvíli, kdy se začnou kola osudu otáčet, padnou jim za oběť i zcela nevinní lidé; ale ta představa by ho pravděpodobně příliš nedojala. Vnuk, pro kterého děd hledal prostřednictvím diplomatů nevěstu na vídeňském císařském dvoře, byl zdrženlivý a ostýchavý mladý muž, který se příliš nehodil k luxusnímu královskému dvoru. Kvůli předčasné smrti svého otce a staršího bratra, který se svými zájmy i povahou podobal dědovi, a zcela se tak odlišoval od mladšího sourozence, byl téměř přes noc v jedenácti letech vtlačen do role následníka trůnu. A čekal ho úkol, který při tehdejší politické situaci nemohl být těžší.

Co se týče přípravy a výuky, byl chlapec bohužel trestuhodně zanedbáván. Nikdy neměl možnost studovat politické koncepce, přičemž je ovšem sporné, zda by se mladík vůbec zajímal o politický a sociální stav země, neboť tento málo přitažlivý podivínský chlapec se tvářil odmítavě vůči všem návrhům. V životě měl jen dva zájmy: lov a řemeslné práce. Už v mládí, a později i jako král Francie, k velkému překvapení svého okolí rád přiložil, bylo-li třeba, ruku k dílu. Vypráví se, že když jel jednou kočárem kolem staveniště, nechal zastavit, vmísil se mezi zedníky a pracoval téměř do vyčerpání na stavbě nového domu.

Mladý Ludvík se nezrodil jako král ani nebyl pro tento úřad předurčen. Na jeho postavě se zcela jasně ukazuje celá tragika dědičného kralování, povinnosti, kterou člověk na sebe kvůli urozenému původu musel vzít, i když k ní neměl předpoklady, a kterou by – kdyby pro něj existovala taková možnost – ze sebe s radostí setřásl. Ale člověk, jako byl Ludvík XVI., nemohl zlomit přísné zákony tradice, a tak sotva odrostlý dětským střevíčkům vzal na svá bedra břímě, které ho nakonec rozdrtilo. Ovšem v době, kdy pro něj jeho děd hledal nevěstu, nemohl nikdo ani v nejmenším tušit, jak tragicky se bude jeho osud utvářet.

Poté, co přišla z Vídně odpověď pro francouzského krále nanejvýš příznivá, byl budoucí nevěstě zaslán medailon mladého muže. Pravděpodobně i Marie Terezie věděla, že vnuk krásného Ludvíka XV. není fyzicky žádný Adonis. Dávno se až do Vídně doneslo, že tento spíše neohrabaný Ludvík pohlíží na svět poněkud krátkozrace, ačkoli na obraze působil celkem atraktivně. Ale po malířích a umění se dlouhá staletí žádalo, aby budoucí snoubenci byli vyobrazováni co nejlépe. Obraz mladé Marie Antonie ovšem nebylo třeba upravovat: byla to půvabná bytost se zářivýma veselýma očima, snad trochu drobná, ale bylo jí čtrnáct let a bylo jisté, že ještě o něco povyroste a dospěje, takže v přebohatých róbách s hlubokými výstřihy bude velmi přitažlivá.

Krále Ludvíka XV. ovšem na budoucí „vnučce“ zajímalo jen jediné: svého důvěrníka Boureta se tázal, jak je to s poprsím mladé ženy. Když na tento indiskrétní dotaz přišla rozpačitě koktavá odpověď v tom smyslu, že Marie Antoinetta má půvabnou tvář, a zvláště krásné oči, byl král mrzutý, protože pro něj bylo krásné poprsí nejdůležitějším atributem ženské krásy.

Marie Terezie, matka Marie Antoinetty, ve vdovském úboru v kruhu svých dětí kolem roku 1776

Netrvalo dlouho a svatební smlouva mezi budoucím králem Francie a rakouskou arcivévodkyní byla prohovořena do všech detailů a oběma stranami podepsána. Byl to státní akt jako každý jiný, nebyl zde žádný prostor pro úvahy o vztazích mezi lidmi, byl uzavřen, aniž se obou mladých lidí někdo zeptal, zda jsou si sympatičtí, nebo si jeden druhého hnusí, a ani Ludvíkova děda, ani matku Marie Antonie nezajímalo, jestli spolu mladí lidé chtějí nebo dokážou žít.

Povaze Marie Antonie, ve Francii nazývané Marie Antoinetta, zcela odpovídalo, že se vůbec nezajímala o svou budoucnost ve Francii. Vadilo jí, že se po ní náhle žádala vážnost, že především matka zostřila kontrolu jejích vědomostí a že dostávala najednou více dobrých rad než všichni ostatní sourozenci dohromady. Přitom ona sama by mnohem raději dál vystupovala v krátkých divadelních hrách, které dosud se svým mladším bratrem tak úspěšně předváděli k obveselení rodiny. Mohla tak pokaždé v převleku vklouznout do všemožných rolí, což ji odmalička velice bavilo. Jediné, co ji těšilo na novém učebním programu, byly lekce tance. Císařovna angažovala slavného francouzského tanečního mistra, který ji měl seznámit nejen s běžnými tanečními kroky, nýbrž dohlížel i na to, aby si mladá nevěsta osvojila plavný krok. Na to se u francouzského dvora, kromě mnoha jiných věcí, kladl zcela zvláštní důraz a lehká chůze byla základním předpokladem elegantního vystupování.

Přirozeně se zintenzivnily a zmnožily lekce francouzštiny, celé hodiny musela „Tonerl“ opakovat francouzská slovíčka a cvičit správnou výslovnost. Aby bylo všechno skutečně v pořádku, pozvala císařovna z Paříže muže vynikající pověsti, abbého Vermonda, který měl budoucí královnu Francie odpovídajícím způsobem vzdělávat. S dívkou to v žádném případě neměl snadné, její myšlenky bloudily všude možně, jen ne u přehledu francouzské šlechty nebo zeměpisu budoucí vlasti. Ale i abbé se nechal okouzlit jejím šarmem, přehlížel četné chyby a podával do Paříže o mladé nevěstě nadšené zprávy.

Marie Terezie znala velmi dobře dceřin bezstarostný přístup k životu, a protože věděla, že ani Vermond ji nemůže za krátký čas, který zbývá do svatby, naučit všemu, co by měla nutně jako budoucí královna Francie znát, nechala přenést dceřinu postel do své vlastní ložnice, aby jí ještě alespoň mezi čtyřma očima před usnutím vštípila základní pravidla chování. Přitom pravděpodobně mluvily o Bohu a o světě, ožehavé téma sexu však dotčeno nebylo. Tak jako všechny ostatní dívky ve své době vstupovala i císařovnina mladičká dcera do krajkoví manželského lože zcela nevědomá. Přestože měla Marie Terezie velkou radost ze sňatku své dcery s francouzským dauphinem – zdálo se, že je konečně na dosah nová politická konstelace Evropy -, tušila, že na nezralou dcerku čeká v hadí jámě francouzského dvora mnoho nebezpečí a že Marie Antoinetta, pokud nebude dnem i nocí ve střehu, udělá mnoho chyb. Mladá nevěsta naslouchala v ospalosti matčiným radám jen na půl ucha, vážný život byl pro ni vzdáleným pojmem, proč by se s ním zatěžovala? Její život bude úplně jiný než život její matky. K čemu by si měla teď ve Vídni lámat hlavu svým osudem?

Ještě žila v kruhu rodiny, ještě se večer scházeli k příjemnému popovídání v císařovniných komnatách, kdy každý ze sourozenců něco povyprávěl, hráli karty, smáli se, žertovali. U vídeňského dvora vládl téměř měšťanský způsob života, přičemž dobromyslný otec častokrát mírnil napětí, když císařovna děti přísně napomínala. Matka byla tou nejvýše respektovanou osobou, a i když svým synům a dcerám dávala hodně lásky, přece se zdálo, že se jí také všichni tajně trochu obávají. To vyjádřila i její oblíbená snacha Isabela Parmská v dopise své švagrové Marii Kristině, když napsala:

„Znáš ten její způsob, jakým miluje své děti, ale do své lásky vplétá jistou nedůvěru a zdánlivý chlad… Co se týče vlastních dětí, císařovna přes velkou lásku prosazuje špatnou zásadu, která spočívá ve velké přísnosti.“

Tak vnímala matčino chování i Marie Antoinetta. Císařovnu milovala, ale celý život vůči ní cítila nejen respekt, ale až jistý strach. Roku 1774 napsala: „Miluji císařovnu, ale dokonce i na dálku se jí bojím. I když jí píši, necítím se vůči ní volně.“

Kdyby si císařovnina dcera vzala matčiny rady k srdci, její život by se nejspíše ubíral zcela jiným směrem, neboť Marie Terezie zůstala i po svatbě s dcerou v úzkém písemném kontaktu a nikdy nevynechala jedinou příležitost, aby lehkomyslnou mladou ženu sice mateřsky, ale ve vší vážnosti napomenula. A to přitom tušila jen zlomek toho, jakým lákadlům byla její dcera u francouzského dvora denně vystavována, a situaci Marie Antoinetty nemohla plně pochopit.

Poté, co byly podepsány všechny oficiální dokumenty, stanovena apanáž a další finanční zajištění mladé nevěsty, zasáhly Vídeň svatební přípravy. Výbava císařské dcery byla nevídaná, přesahovala všechny dosavadní představy, ovšem i Ludvík XV. vybavil svého vnuka nadmíru bohatě. Bylo to jako soutěž, kdo nabídne víc: rakouská císařovna, nebo král Francie.

Jak bylo tenkrát zvykem, svatba Marie Antoinetty se konala v augustiniánském kostele ve Vídni. Místo vzdáleného ženicha vedl 19. dubna 1770 půvabnou nevěstu k oltáři při sňatku per procurationem její bratr arcivévoda Ferdinand, jak to odpovídalo staleté habsburské tradici. Své „Ano“ řekla sice jen zástupci skutečného ženicha, ale přesto náleželo budoucímu králi Francie.

To, co následovalo po oficiálním slavnostním aktu, přesně odpovídalo dívčiným představám. Zdravena obyvatelstvem Vídně projížděla ulicemi rodného města, byla obdivovaným středem pozornosti na bálech konaných na její počest na zámku v Schönbrunnu a plnými doušky si užívala poslední dny ve Vídni. Rozloučení se ovšem rychle blížilo. V okamžiku, kdy byla její výbava naložena do kočárů, musela se dívka rozloučit se všemi a vším, co dosud milovala a co jí bylo drahé. V slzách objímala rodiče a sourozence, snad tušila, že matku již nikdy neuvidí. Neboť Marie Terezie byla natolik zavalena povinnostmi a úkoly, že se vyhýbala všem vzdálenějším cestám, bylo-li to jen trochu možné. A Francie byla daleko!

Starostlivá, jak už císařovna byla, když šlo o budoucnost jejích dětí, předala i své nejmladší dceři pravidla chování na cestě životem, která si měla číst každý měsíc. Na 21. dubna, den dceřina odjezdu, napsala následující:

„Po probuzení, okamžitě poté, co vstanete, poklekněte ke své ranní modlitbě a přečtěte si něco náboženského… dříve, než se začnete zabývat čímkoli jiným nebo budete s někým hovořit. Všechno závisí na dobrém začátku dne a stavu, ve kterém jej začínáte… To je bod, ve kterém musíte být velmi poctivá… Vždy mi sdělíte, jakou knihu jste vzala do ruky… Během dne se oddávejte zbožným myšlenkám tak často, jak jen to bude možné… Jak velice si přeji, abyste se zabývala modlitbami a učením, tak málo bych si přála, kdybyste přebírala nebo se pokoušela dělat něco jiného, než co odpovídá francouzským zvykům… Měla byste se naopak snažit bezpodmínečně přizpůsobit tomu, co je u dvora obvyklé… Váš neporovnatelný otec ovládá tuto vlastnost plnou měrou…

Chcete-li žít v klidu, nepřijímejte žádná doporučení a nikomu nepopřávejte sluchu. Nebuďte zvědavá, to je bod, ve kterém se o Vás zvláště obávám. Vystříhejte se jakýchkoli důvěrností s poddanými. Ve všech případech se obracejte na pana a paní von Noailles (Generál, polní maršál hrabě Filip von Noailles byl francouzský zmocněnec při předávání Marie Antoinetty, jeho žena byla její nejvyšší hofmistryní. – pozn. autorky) a dokonce jejich rady vyžadujte, protože jste cizinka a chcete se národu zalíbit; žádejte, abyste byla upozorňována, pokud by se ve Vašem chování, ve Vaší řeči nebo v jiných bodech objevilo něco chybného. Odpovídejte každému přátelsky, vlídně a důstojně: pokud chcete, umíte to. Musíte také umět odmítat… Bude-li se Vám to zdát vhodné, můžete pro dosažení energičtějšího účinku dodat: Císařovna, moje matka, mi výslovně zakázala přebírat podobná doporučení. Nestyďte se každého požádat o radu a s ničím si nelamte hlavu… Roztrháte-li po přečtení každý můj dopis, umožní mi to Vám psát otevřeněji; totéž budu já dělat s Vašimi dopisy…“

Trvalo několik dní, než svatební průvod dorazil na francouzskou hranici. Na malém ostrůvku na Rýně, nedaleko města Kehl, byla spěšně vybudována až hrozivě působící stavba, vyzdobená nevkusnými tapiseriemi. Temné mýty, které na nich byly znázorněny, nevyděsily jen mladou nevěstu, ale také nikoho menšího než mladého Johanna Wolfganga Goetha, který si čirou náhodou tenkrát směl jako mladý student prohlédnout zmíněné prostory. Popsal je takto:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tragédie v habsburském domě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.