ROBIN COOK

GENEZE

KALIBR

Přeložila Alena Amchová

Robin Cook: Geneze

Copyright © 2018 by Robin Cook

Translation © Alena Amchová, 2021

ISBN 978-80-242-7163-7

PŘEDMLUVA

6. březen, 23:15

Na manhattanské Lower East Side bylo sychravo a větrno. Noční oblohu zahalovaly těžké mraky. Blížila se jarní rovnodennost, ale zima se stále ještě nehodlala vzdát. Snažila se to dokázat několika zbloudilými sněhovými vločkami, které se snášely z mračen vířících na nebi jako nějaký čarodějnický lektvar. Teploměr ukazoval kolem nuly. Jen co se překrásné kombinace miniaturních ledových krystalků dotkly zemského povrchu, okamžitě se měnily v obyčejné kapičky vody. Venku se odehrávalo bohapusté ničení nádherného výtvoru přírody, ale uvnitř v útulně zařízeném dvoupokojovém bytě ve čtvrtém poschodí na 23. ulici probíhal proces zcela opačný. Pěkně v teple se tu spustila kaskáda buněčných pochodů, které byly naprostým protikladem rozpouštějících se vloček. Tady nastával ohromně rychlý a složitý vývoj situace, který zahájilo prudké vystřelení více než sto milionů spermií do vaginálního prostoru.

Aktéři milostného spojení si naštěstí nebyli vědomi, jaké zázračné drama tu nastartovali, a netušili, jaké neblahé následky to bude pro oba dva mít. Byli tak opojeni vášní, že si v té chvíli nevzpomněli na antikoncepci a vůbec nepomysleli na možnost, že se téměř okamžitě uvolní vajíčko čekající v pravém vaječníku. Vůbec neuvažovali o tom, jak urputně se spermie touží spojit se svým připraveným ženským protějškem.

Za dvě a půl hodiny, když už žena spokojeně spala a muž v ložnici u sebe doma nevěděl o světě, nejrychleji plovoucí spermie vyhrála náročný a nebezpečný maratonský závod z hlubin vagíny ke konci pravého vejcovodu a srazila se s pasivně sestupujícím vajíčkem. Puzena neodolatelným reflexem se vítězná spermie rychle zavrtala do mraku kumulárních buněk obklopujících vajíčko a narazila na pevnou buněčnou blánu. Za chvilku vstříkla dovnitř pronukleus a připojila svých třiadvacet chromozomů ke třiadvaceti chromozomům vajíčka, takže vznikla normální lidská buňka se šestačtyřiceti chromozomy. Z vajíčka se v tomto okamžiku stala zygota.

V nevlídné newyorské noci se tedy odehrál jeden z největších zázraků celého známého vesmíru – nastala lidská geneze. Podobné oplodnění se sice v současnosti na celém světě denně odehraje přibližně tři sta padesát tisíckrát, ale lidé díky neustálému opakování možná nedoceňují, jaký je to zázračný, neuvěřitelně složitý proces. Lidská zygota je jediná buňka, sotva viditelná pouhým okem, ale ve své mikroskopické knihovně DNA obsahuje veškeré údaje nezbytné pro stavbu a fungování lidského organismu. Znamená to, že bez jakéhokoli dalšího přísunu informací je jednobuněčná zygota schopna zorganizovat vývoj zhruba 37 trilionů buněk dvou stovek druhů a kromě toho několika miliard ohromně specifických proteinů, které se musí vytvořit podle přesných pravidel a v určitou dobu, v přesně daném množství a na správném místě. Už samotný lidský mozek se sto miliardami buněk a více než sto triliony synapsí je možná nejsložitější strukturou v celém vesmíru.

Jedenáctého března, pět dní poté, co milostný akt spustil tento konkrétní zázrak lidské geneze, doputoval rychle se vyvíjející zárodek do dělohy a začal se usídlovat v děložní stěně. Zanedlouho dá o sobě vědět a bude jasné, že nastalo těhotenství. Od té chvíle stačí dodávat základní živiny, vylučovat odpadní látky a poskytovat fyzickou ochranu, aby se zhruba za devět měsíců narodilo dítě. Bohužel k tomu v tomhle případě nemělo dojít…

5. května, 22:05

Osmadvacetiletá sociální pracovnice Kera Jacobsenová považovala sprchování za zenový zážitek. Zvláště po napjatém dni se na ně těšila. Soboty sice bývaly klidnější, avšak dnes se skoro nezastavila. Dávala pozor, aby neupadla, protože zaoblené porcelánové dno vany bylo zrádně kluzké, vstoupila pod sprchu a zatáhla za sebou závěs. Pustila si téměř vařící vodu, jak to měla ráda. Chvíli stála a nechala na sebe dopadat horký proud, vybrala si voňavý gel a pak se začala drhnout kartáčem s dlouhou rukojetí. Smývala ze sebe stres z celého dne a snažila se uklidnit a potlačit úzkost, která ji v posledních dnech trápila.

Necelého půl roku už bydlela v New Yorku. Z náhlého popudu se tam přestěhovala z Los Angeles, kde žila od dětství, promovala na tamější univerzitě a dostala místo v Dětské fakultní nemocnici Mattel. Specializovala se na práci s dětmi s komplikovanými zdravotními problémy a pomáhala i jejich rodinám. Bylo to náročné, často psychicky vyčerpávající povolání, na druhou stranu ji však naplňovalo. Její úsilí mělo bezpochyby velký význam a doplňovalo práci lékařů a sester, kteří se pochopitelně soustředili spíše na léčbu a zmírňování okamžitých příznaků probíhající choroby než na to, jak situaci zvládají pacienti a jejich rodiny. Zaměstnání Keru těšilo a poskytovalo jí profesní uspokojení. Její svět se však otřásl v základech, když se s ní loni v září náhle a nečekaně rozešel student medicíny Robert Barlow. Chodili spolu dva a půl roku a často trávili noci společně. Měli podobné názory i pokud jde o politiku, protože oba byli liberálové. Nikdy jim nechyběla témata k rozhovoru a občas probírali i plány do budoucnosti a předpokládali, že zůstanou spolu. Robert měl v úmyslu nastoupit jako rezident na chirurgii na některé z proslulých fakultních zdravotnických zařízení v Los Angeles, a pokud by to nevyšlo, třeba v San Francisku. Byl výjimečný student zapálený pro svůj obor a doufal tedy, že si bude moci vybírat. Kera předpokládala, že ho bude následovat, i kdyby se nakonec stěhoval do San Franciska. Vzhledem ke své kvalifikaci a praxi si byla jistá, že ji zaměstnají v kterékoli fakultní nemocnici.

Nakonec to však dopadlo jinak a Kera stále ještě přesně netušila, co se vlastně stalo. V nemocnici se proslýchalo, že byl Robert často viděn ve společnosti jedné z rezidentek prvního ročníku na oddělení chirurgie. Jednoho pro Los Angeles typického horkého odpoledne plného smogu ji přítel bez nejmenšího varování informoval, že jejich vztah skončil.

Byla to velká rána pro její sebevědomí a vyvolala v ní náhlé nutkání vylétnout z rodného hnízda. Společní přátelé se jí neustále ptali, co se vlastně mezi ní a Robertem přihodilo. Předstírali, že s ní soucítí, ale ve skutečnosti se vyžívali v drbech a hovorech o dramatické situaci. Kromě toho hrozilo velké nebezpečí, že v nemocnici a jejím okolí na Roberta náhodně narazí. Navíc měla odjakživa pro New York slabost a unavovalo ji monotónní počasí oblasti kolem Los Angeles, kde narůstal počet každoročních lesních požárů a hrozilo zemětřesení způsobené tektonickým zlomem San Andreas. Několik týdnů po Robertově šokujícím oznámení se rozhodla přistoupit k psychické pohromě pozitivně, využít situace a přestěhovat se z východního pobřeží na západní.

Spláchla ze sebe mydlinky, nalila si šampon do dlaně a začala si mýt vlasy. Tuhle část sprchování měla nejraději. Vtírala bohatou pěnu do vlasů, energicky si masírovala pokožku a snažila se vymazat uplynulý den z hlavy.

Když se přestěhovala do New Yorku, zpočátku jí to připadalo ve všech ohledech jako dobrý tah, snad až na zklamanou matku a sestru, které jí neustále volaly, že se jim hrozně stýská. Kera měla slíbené místo sociální pracovnice v newyorské nemocnici Langone – konkrétně v Dětské nemocnici Hassenfeld – ještě před odjezdem z Los Angeles, takže zaměstnání nebylo problém. Měla štěstí, i pokud šlo o bydlení. Odpověděla totiž na inzerát, který si na nástěnku Langone vyvěsila jedna ze sester, protože se chystala vstoupit do Mírových sborů. Uvedla, že přenechá podnájem zařízeného dvoupokojového bytu s regulovaným nájemným na 23. ulici těsně u Druhé Avenue. Ještě významnější pro její sebedůvěru byla skutečnost, že se o vánočních svátcích seznámila s atraktivním, vysoce postaveným mužem, mnohem starším a vyzrálejším než Robert, a prožívala s ním bouřlivý románek.

V jejím životě však bohužel nastal další nečekaný a nepříjemný zvrat, takže začala pochybovat o svém zdravém úsudku a říkala si, jestli není příliš důvěřivá. Opět prožívala zklamání a trpěla nízkou sebedůvěrou. Možná to nebyla taková krize jako s Robertem, ale zneklidnilo ji to natolik, že začala vážně uvažovat o návratu do Jižní Kalifornie. Přesně jak čekala, byly její matka a sestra přímo nadšené, když jim večer volala a zmínila se o tom, ale obě okamžitě vyslovily podezření. Měly dojem, že ta změna je příliš náhlá vzhledem k tomu, že jim Kera před pouhým měsícem tvrdila, že je v New Yorku šíleně šťastná. Zatím se jí nechtělo svěřovat se jim s nějakými podrobnostmi a pouze jim líčila, že dospěla k názoru, jak důležité jsou pevné rodinné vazby. Cítila se maličko provinile, že k nim nebyla naprosto upřímná, ale popravdě ještě nebyla pevně rozhodnutá. Stále existovala jiskřička naděje, že se všechno dá do pořádku, přestože tomu velkou šanci nedávala.

Přesvědčila se, že si důkladně opláchla sprchový gel i šampon, a zavřela sprchu. S osuškou v ruce vylezla z vany. Předklonila se a rychle si sušila husté středně dlouhé vlasy, které považovala za jedinou dobrou věc, kterou měla po svém citově chladném otci. Narovnala se a podvědomě pohlédla na svůj profil v dlouhém zrcadle upevněném na koupelnových dveřích. Pak jí došlo, co vlastně dělá, a musela se sama sobě zasmát. Ještě je příliš brzy, než aby byla patrná nějaká změna.

Důkladně se utřela a právě se chystala pověsit osušku, když vtom zazněl z pokoje bzučák, který ohlašoval, že dole u domovních dveří někdo stojí. Náhlý řinčivý zvuk projel bytem jako horký nůž máslem a zničil poklidnou atmosféru. Kera sebou trhla, hodila osušku přes vanu, strhla z věšáku koupací plášť a běžela do kuchyňky, kde visel na zdi prastarý domácí telefon. Stiskla tlačítko a zeptala se, kdo to je. Přitom si všimla hodin na mikrovlnce. Ukazovaly 22:23. Vzhledem k tomu, že si neobjednala žádnou donášku jídla, existoval pouze jediný člověk, který by mohl v tak pozdní hodinu zvonit, ačkoli to nikdy nedělal, aniž by se předem ohlásil esemeskou. Navíc se zřídkakdy objevoval o víkendu. Nicméně si byla celkem jista, že ví, kdo to je. Nebyla z toho právě nadšená. Potřebovala se spíš uklidnit, než půjde spát.

„To jsem já,“ ozval se mužský hlas, který čekala.

„Co tu děláš?“ zeptala se Kera a naklonila se blízko k domácímu telefonu. Když chtěla mluvit, musela vždycky tisknout tlačítko archaického přístroje a pak je zase pustit, když poslouchala.

„Omlouvám se, že jdu takhle pozdě, ale potřebuju s tebou mluvit.“

„Zrovna jsem vylezla ze sprchy. Co kdybys přišel zítra kolem poledne?“

„Potřebuju s tebou mluvit ještě dneska večer. Rozmyslel jsem si to a chci ti o tom povědět. Potřebuju ti to říct.“

Kera se zarazila. Srdce jí začalo rychleji bušit. Po všem tom, co se stalo a co bylo minulý měsíc řečeno, si nemohla být ani v nejmenším jistá, co chtěl říct tím „rozmyslel jsem si to“. Mohla se pouze dohadovat. Není to však jen zbožné přání? Koneckonců mluvil v posledních několika týdnech naprosto jednoznačně a pro ni to bylo velmi bolestné. Jestli však přece jen chtěl říct to, v co doufala, mohlo by se všechno změnit.

„Co sis teda rozmyslel?“ zeptala se nakonec o něco méně opatrně. Nechtěla si dělat přílišné naděje, aby se opět nerozbily na padrť.

„Uvědomil jsem si, že jsi měla celou dobu pravdu a já jsem se mýlil. Jen mi trvalo trochu déle, než jsem na to přišel. Musíme to oslavit!“

„Oslavit?“ opakovala. Nebyla si jistá, že slyšela správně.

„Ano, oslavit. A všechno jsem na tu oslavu přinesl.“

Snažila se potlačit vzrušení a stiskla tlačítko na otevírání dveří. Pak spěchala zpátky do koupelny a cestou si natáhla koupací plášť. Po celou dobu, kdy mluvila do domácího telefonu, stála v kuchyňce nahá a koupací plášť si tiskla k hrudi. V koupelně chytila kartáč a pokusila se trochu zkrotit mokré zacuchané vlasy. Moc to nešlo. Měla pocit, že vypadá příšerně, ale už nebyl čas s tím něco udělat. Zavázala si pásek koupacího pláště, naposled si zoufale prohrábla vlasy, vrátila se ke dveřím a začala se potýkat s množstvím zámků a řetězů, které tam jakýsi minulý nájemník nainstaloval. Jen s tím byla hotova, ozvalo se opatrné zaklepání.

Ještě jednou se podívala kukátkem a otevřela dveře. Návštěvník měl na hlavě tmavý klobouk a tmavý kabát, které na něm nikdy neviděla. Než ho stačila pozdravit, vtrhl dovnitř, zabouchl za sebou dveře a objal ji tak prudce, až jí to vyrazilo dech. Až pak postavil na zem nákupní tašku, svlékl si kabát, odložil klobouk a hodil je na gauč.

„Jak jsem řekl, musíme slavit,“ prohlásil okázale a začal z tašky vytahovat luxusní sklenice na šampaňské z broušeného skla. Po nich následovala vychlazená láhev růžového prosecca v termoobalu a nakonec balíček ubrousků. „Mrkni se na tohle!“ prohlásil a předváděl jí láhev, jako by byl nějaký someliér.

„No jo,“ vypravila ze sebe Kera a četla nápis na nápadné černé vinětě. „Bortolomiol Filanda Rosé. Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Je famózní,“ řekl pyšně, „a skoro se nedá sehnat.“

„A co vlastně slavíme?“ zeptala se váhavě, zatímco se potýkal s drátěným košíčkem na zátce. Takovouhle reakci si představovala, když mu původně novinu sdělovala, a byla zdrcená, protože její naději zklamal.

„Slavíme všechno,“ pronesl triumfálně. „Jde o to, že ty jsi měla pravdu a já jsem se mýlil. To, k čemu došlo, je skutečný zázrak, který se měl stát. Jen jsem to v té napjaté chvíli nepochopil.“

Kera mu mohla připomenout, že to byla neobyčejně dlouhá chvíle, než si to uvědomil. Vlastně to byl skoro měsíc ostrých sporů. Neřekla však nic, protože se obávala, aby nezničila kouzlo okamžiku, kdy je konečně nadšený. Uslyšela hlasitou ránu, jak z láhve vylétl korek. V hrdle se objevila lehce narůžovělá pěna. „Jak jsi řekla, život je obrovský zázrak a musí se přijmout s otevřenou náručí.“ Nalil dvě skleničky šumivého vína.

„A co tvoje žena?“ vykoktala Kera.

„To už je minulost,“ odbyl to rychle, podal jí jednu sklenici a natáhl k ní ruku s druhou sklenkou.

Tichou místností zaznělo melodické cinknutí. Po jeho vzoru si pořádně lokla prosecca. Chutnalo lépe než všechno víno, které kdy předtím ochutnala. Asi před měsícem se rozhodla, že nebude pít alkohol, ale tohle byla speciální příležitost. V předchozích týdnech měli několik nepříjemných hádek, když mluvili o budoucnosti. Už se smířila s tím, že pokud jde o nějaké plány, jsou jejich představy beznadějně rozdílné. Byla nadšená, že zcela změnil názor. Bezpochyby to byla chvíle, kdy to musí oslavit.

„Pojď, sedneme si a vychutnáme to víno,“ navrhl a mávl rukou směrem ke gauči. Přehodil svůj kabát a klobouk na křeslo. „Společnost, která tohle víno vyrábí, sídlí v části Itálie, která se jmenuje Veneto,“ dodal a za rukáv koupacího pláště ji přitáhl vedle sebe na gauč.

„Je moc dobrý,“ pochválila pití. Neměla ani tušení, kde je Veneto, ale přepokládala, že to zřejmě bude někde poblíž Benátek. Nezeptala se na to, protože ji to nezajímalo. Ale co se týkalo chuti vína, mluvil pravdu. Posadila se, znovu si dala pořádný doušek a vychutnávala bublinky a jemnou rafinovanou chuť vína. Šampaňské jí nikdy příliš nechutnalo a vždycky si říkala, co na něm všichni mají, když je tak drahé. Tohle však bylo něco jiného. Uvažovala, nakolik je to skutečně zásluha vína a nakolik za to může její radostné rozpoložení. Ať už to bylo cokoli, užívala si nádherný okamžik. Hlavou jí samozřejmě vířil milion otázek, ale ty přece můžou chvilku počkat.

Dál zeširoka hovořil o proseccu a oblasti v Itálii, odkud pochází, a vůbec si nevšímal, že ji to ani trochu nezajímá. Napila se tedy ještě trochu a trochu ho převalovala v ústech, než ho spolkla. Byl to skutečně nádherný zážitek. Libovala si, jak se v ní rozlévá pocit uvolnění. Byl to balzám po všech těch deprimujících myšlenkách, které ji trápily minulý měsíc. Pak se jí ale začala točit hlava a to nebylo už tak příjemné. Slyšela, jak pořád mluví, ale jeho slova už nedávala žádný smysl. Pak se jí svět rozmazal. Mrkala, aby viděla jasněji, odložila sklenku, pokusila se vstát, ale nohy ji nenesly.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a postavil sklenici.

„Jo, asi jsem,“ zamumlala nezřetelně. „Jen jsem najednou hrozně unavená…“

Nedokončila větu a sklesla na gauč. Hlavou padla na opěradlo, oči se jí zavřely, ústa se doširoka otevřela a dech se zpomaloval.

1

8. května, 5:49

Laurie Montgomery-Stapletonová otevřela oči mnohem dřív než obvykle, a to jí Jack Stapleton nešťouchal do ramene ve snaze ji vzbudit. Vůbec si nevzpomínala, kdy sama od sebe procitla v takhle časnou hodinu. Hlavou jí vířily myšlenky. Uvědomovala si, že dnešek bude neobyčejně rušný den. Měla toho na programu tolik, že dokonce bude muset poprosit Jacka, který stále blaženě spal vedle ní, aby ji zastoupil alespoň v jedné z těch povinností. A to nebude snadný úkol. Minulý týden se domluvila, že zajde do školy Johna Juniora promluvit s jeho učitelkou slečnou Rossiovou a možná i školní psycholožkou, protože čtvrťák JJ údajně vyrušuje při vyučování a nejen při něm. Podle všeho se o přestávce na hřišti odehrály nějaké agresivní incidenty a JJ se někdy nedokázal ovládnout. Laurie věděla, jak je Jack při projednávání podobných záležitostí netrpělivý a není schopný se chovat diplomaticky. Ani se manželovi o problému nezmínila a raději to řešila sama, protože si byla jistá, že JJ je úplně v pořádku. Teď však bude muset jít do školy na kobereček Jack, protože na radnici se objevily nové pracovní povinnosti, které jí s tím kolidují.

Zdvihla hlavu a vyhlédla ven z velikých, na sever obrácených oken ložnice. Ze šestého patra viděla, že slunce se právě vyhouplo nad východní obzor. Okna se sice dala zatemnit žaluziemi, ale Jack ani ona se neobtěžovali je stahovat. O několik bloků dále za mnohem vyšší budovou spatřila starou vodárnu zalitou ranním sluncem. Vypadala, jako by byla celá ze zlata.

Pak obrátila pohled k digitálním hodinám. Ukazovaly za pár minut šest, ještě méně, než čekala, ale už byla naprosto vzhůru. Nikdy v životě nebyla ranní ptáče, odjakživa to byl boj, když se měla ráno vzbudit a vylézt z teplé postele. Obzvlášť těžké to bylo od doby, co si vzala Jacka, protože ten chtěl mít v ložnici chladno a Laurie připadalo, že tam je hrozná zima. Skutečný důvod, proč pro ni byl takový problém ráno vstávat, však spočíval v tom, že byla nepochybně sova. Občas dokázala zaspat i budík, který řinčel pár metrů od ní. Když byla mladší, dlouho do noci četla, hlavně své oblíbené romány z konce osmnáctého a první poloviny dvacátého století. Změnilo se to, když se stala lékařkou a musela studovat odbornou literaturu a držet krok s vývojem medicíny. V současnosti četla jako divá nejen nejnovější články o forenzních metodách, ale i veškeré materiály, které by jako hlavní soudní lékařka města New York měla znát. Byla první žena, která toto místo zastávala, a tedy i jakási průkopnice. Pociťovala proto obrovskou zodpovědnost a snažila se dělat své zaměstnání co nejlépe. Aby zvládala náročnou práci, byla nucena naučit se orientovat v tabulkách, rozpočtech a různých zprávách vydaných newyorskou Městskou radou, jejími komisemi a Newyorským úřadem pro zdraví a duševní hygienu. Stále ji ještě občas šokovalo obrovské množství dokumentů, které dostávala.

Navzdory odhodlání vykonávat svou práci co nejlépe v ní stále ještě hlodaly pochybnosti, jestli bylo rozumné tohle místo přijímat. Až nyní totiž získala správnou představu, do jaké míry se do její činnosti promítají politické zájmy. Všeobecně se věřilo, že Úřad hlavního soudního lékaře, známý pod zkratkou OCME, bojoval o to, aby po svém založení v roce 1918 získal nezávislé postavení, a mohl tedy mluvit za mrtvé bez jakéhokoli ovlivňování zvenčí. Většinou to byla pravda, avšak Laurie si v poslední době začala uvědomovat nepříjemnou skutečnost, že jak starosta, který ji jmenoval, tak i Městská rada, která přiděluje finance, mohou vyvíjet nepříjemný tlak, jemuž lze jen obtížně odolat. Bylo to pro ni obzvlášť svízelné, protože roční rozpočet OCME činil 75 milionů dolarů a byl lákavým cílem pro město, jež stále hledalo finanční zdroje pro jiné smysluplné projekty. Navíc nevyhovovala samotná márnice, kde probíhala většina pitev, a na výstavbu nové byla zapotřebí mnohamilionová investice. Původní márniční budova sice kdysi bývala vrcholem technologie, ale to už dávno neplatilo.

Kromě nepříjemných politických tlaků Laurie zjišťovala, že jí chybí intelektuální výzvy, které jí dříve poskytovalo osobní zapojení do vlastní forenzní patologie, kdy byla zodpovědná za určení příčiny a způsobu smrti. Objektivně uznávala, že je pro ni samotnou nejlepší, aby všechny případy řešilo téměř čtyřicet vysoce kvalifikovaných soudních lékařů, jinak by vyžadoval každý okresní žalobce, vyšší policejní úředník, šéf hasičů, městský potentát a starosta, aby hlavní soudní lékař jako Velký šéf dělal případ, o který měli zájem. Přesně tohle se vymstilo jejímu předchůdci doktoru Binghamovi. Pro Laurie byla velká oběť přestat s praktickou patologií a spokojit se s častými neoficiálními návštěvami dole v márnici, kde se pouze dívala lékařům a technikům přes rameno a kladla otázky. Jedinou příležitost, kdy se trochu víc zapojovala, představovala čtvrteční dopoledne, kdy pravidelně asistovala jednomu z forenzních patologů z Lékařské fakulty při pitvě. OCME totiž spolupracovalo s Oddělením patologie Lékařské fakulty Newyorské univerzity na přípravě akreditovaných forenzních patologů.

Plna očekávání, a zejména obav odhodila Laurie pokrývku a vstala. Zachvěla se, když se vyhřátýma nohama dotkla ledové podlahy. Spěšně vklouzla do pantoflí, které měla pečlivě připravené u postele, a oblékla si župan. Obojí měla vždycky po ruce pro případ, že by musela v noci vstávat. Jack se ani nepohnul. Ležel na zádech s rukama na pokrývce sepjatýma na prsou, ústa lehce pootevřená. Představoval ideální obrázek spokojeného spáče. Laurie se musela usmát, protože svého muže velmi dobře znala. Nebyl to klidný člověk, přestože v tomhle okamžiku vypadal jako neviňátko. Neustále byl zahloubaný v nějakých problémech. Nenáviděl zatracenou byrokracii, jak s opovržením nazýval pravidla a předpisy, s nimiž nesouhlasil. Nesnášel hlupáky a tuctové lidi a nikdy nedokázal skrývat city. Z místa, kde stála, viděla jizvu na manželově čele a uražený levý přední zub, což byly připomínky na jeho odhodlanost udělat to, co považoval za správné, bez ohledu na riziko, že dostane nářez. Milovala ho, ale zároveň dobře věděla, že Jack je opravdu číslo. Zvláště teď, když byla teoreticky jeho šéfová, zjišťovala, že s ním není snadné pořízení. Patřil sice k nejvýkonnějším soudním lékařům na OCME, ale zároveň ho musela za všech nejvíc usměrňovat a hlídat. Moc dobře si to uvědomovala, protože podobně jako on se kdysi bouřila proti autoritě.

Potichu za sebou zavřela dveře a po špičkách šla do Emmina pokoje. Žaluzie byly stažené, takže tam byla mnohem větší tma než v její a Jackově ložnici. Stejně jako on ležela Emma na zádech a tvrdě spala. V pološeru vypadala jako andílek. Laurie se musela hodně držet, aby se nesklonila a čtyřletou holčičku neobjala. Před rokem prožili strašné, bolestné a stresující období, když Emmě zjistili autismus, ale nyní reagovala překvapivě dobře na týdenní program zahrnující třicet hodin behaviorální terapie, pět hodin logopedie a tři hodiny fyzioterapie. Byl to komplikovaný a náročný rozvrh. Zařídila ho a kontrolovala Lauriina matka Dorothy, která vlastně nakonec zachránila situaci. Původně sice zavládlo mezi Laurií a Jackem napětí, protože se k nim nastěhovala v době, kdy se potvrzovala Emmina diagnóza. Dorothy se postavila k problému čelem a pojala ho jako své životní poslání. Přestala se věnovat filantropickým akcím a konzultovala postižení své vnučky s několika vyhlášenými odborníky. Pak vypátrala nejlepší terapeuty v celém New Yorku, dojednala s nimi podmínky, vytvořila časový rozvrh a všechno monitorovala. Ukázalo se, že její úsilí má smysl. Po několika měsících zaznamenali pozitivní změny. Zdálo se, že četnost Emminých neustále opakovaných pohybů se snižuje a rovněž začala ztrácet zájem o nutkavé řazení plyšových zvířátek. Nejslibněji však vypadala její snaha o kontakt a komunikaci s Johnem Juniorem, při níž dokonce reagovala i několika vhodně použitými slovy. Ještě toho musela hodně zvládnout, ale Laurie s Jackem to viděli optimisticky a doufali, že by dcerka mohla patřit mezi děti, jimž byl diagnostikován autismus, ale díky vhodné terapii pokračuje jejich vývoj rychleji.

Ještě opatrněji vyšla z dětského pokoje a naprosto neslyšně za sebou zavřela dveře. Emma většinou spala dobře a budila se až po sedmé hodině, ale pokud ji někdo vyrušil, což se stát mohlo, bývala pořádně rozmrzelá. Laurie pokračovala po špičkách chodbou do pokoje Johna Juniora. Stejně jako Emma tvrdě spal v potemnělé místnosti, ale na rozdíl od ní vypadal, jako kdyby během noci uběhl v posteli maraton. Pokrývky i prostěradlo měl neuvěřitelně zamotané kolem těla, ale na nepřikryté nohy mu musela být zima. Laurie se musela usmát. I v tomhle okamžiku, kdy se ani nehnul, vypadal devítiapůlletý chlapec, jako kdyby ho zastihla uprostřed nějaké divoké akce. Bez obav, že by ho vzbudila, vymotala ho ze změti dek a přikryla mu i nohy. Na rozdíl od Emmy měl totiž velmi tvrdý spánek.

Spokojená, že celá rodina v klidu odpočívá, se obrátila s úmyslem sejít dolů do kuchyně a připravit snídani. Chtěla využít času navíc a projít si materiál, s nímž se dost nadřela včera večer a dnes dopoledne ho měla přednést na narychlo svolané schůzi Zdravotního výboru Městské rady. Věděla, že nemohla ráno dospat právě kvůli tomuhle jednání, protože ji odjakživa trápila tréma z projevů před větším počtem lidí. Daleko však nedošla. Polekaně vyjekla, protože se srazila s Jackem, který neslyšně vešel do synkova pokoje za ní a právě se jí chystal poklepat na rameno. I on nadskočil, vylekaný její prudkou reakcí.

„Panebože!“ vypravila ze sebe šeptem. „Vyděsils mě k smrti.“

„Ty mě taky.“ Jack si přitiskl dlaň na srdce instinktivním gestem. Na rozdíl od Laurie měl bosé nohy a před chladem ho chránily pouze pyžamové kalhoty. „Bylo něco v nepořádku s Johnem Juniorem?“ Pohlédl své ženě přes rameno na spícího synka.

„Ne. Je v pohodě. Jen jsem ho přikryla.“

„Jak to, že už jsi vstala?“ zeptal se ustaraně. „Vůbec si nepamatuju, že bys někdy byla vzhůru před šestou. Není ti něco?“

„Ne, jsem v pořádku. Mám jen trochu starosti kvůli té schůzi na výboru Městské rady,“ vysvětlila. „Říkala jsem ti přece, že je naplánovaná na dnešní dopoledne, tak si chci ještě honem projít materiály, které jsem včera večer připravila.“

„Jo, vzpomínám si,“ přikývl Jack a přezíravě mávl rukou. „Takovýho povyku kvůli kravinám. Neměla bys ztrácet čas a nervy jen proto, že se pár politiků chce zviditelnit.“

„Já to takhle nevidím, zvlášť když má Městská rada pod palcem rozpočet OCME,“ namítla Laurie. „Jednou z mých hlavních povinností je dohlídnout, aby se zbytečně nenaštvali, když teď zoufale potřebujeme novou budovu Forenzní patologie a pitevnu.“

„No jo, ale přece drobnej zádrhel s výměnou těl byl pochopitelnej omyl. Nikomu se přece nic nestalo a snadno se to napravilo.“

„Tobě se snadno řekne, že se nikomu nic nestalo. Slyšela jsem, že obě rodiny z toho byly pěkně rozčilené a jedna z nich se nás prý chystá žalovat. Je dost těžké vyrovnat se se smrtí někoho blízkého a oni zažili obrovský šok, když před pohřbem uviděli v otevřené rakvi tělo někoho úplně cizího.“

Celý problém začal tím, že na OCME dorazily téměř současně dvě mrtvoly se stejným jménem i příjmením – Henry Norton. Obě sice byly při příjmu označené specifickým číslem, ale márniční technik, který měl noční službu, když propouštěli první tělo, zkontroloval pouze jméno, a ne číslo. Dopadlo to tedy tak, že zesnulí nakonec skončili v nesprávných pohřebních ústavech. A ještě horší bylo, že se na chybu přišlo až ve chvíli, kdy se první z rodin shromáždila před pohřbem.

„Vážně nechápu, jak můžeš mít na takovýhle kraviny trpělivost,“ potřásl Jack hlavou. „Co teda řekneš na výboru?“

„Povím jim, že jsem se oběma rodinám osobně omluvila, což jsem skutečně udělala. Pak vysvětlím změny v procesu propouštění těl, které jsme provedli, abychom zajistili, že k takovým omylům už v budoucnu nedojde. Ještě jsem požádala ajťáky o updatování systému tak, aby upozornil na případy mrtvých se stejným jménem.“

„Připadá mi, že máš situaci úplně pod kontrolou.“

„Jenomže ten problém se bohužel ještě zkomplikoval. První pohřební ústav, kde tu záměnu objevili, je na Staten Island. Jeho ředitel ke své stížnosti ještě dodal, že se k nim teď dostávají těla příliš pozdě, když jsme zavřeli místní márnici na ostrově a provádíme pitvy tady na Manhattanu.“

„A sakra! Takže kvůli zmatku s přehnaným počtem Nortonů musíš obhajovat zavření márnice na Staten Islandu?“

„Je to ještě horší,“ povzdechla si. „Jedna z členek Zdravotního výboru je z Bronxu, kde taky zavřeli márnici. Tvrdila, že ředitelé pohřebních ústavů z jejího okrsku si také stěžují na dlouhé odklady. Musela jsem honem dát dohromady rozsáhlou zprávu o tom, jak dlouho trvá doprava těl zesnulých na pohřební ústavy všech pěti městských částí. Je to prezentace v PowerPointu a sám dobře víš, jak nesnáším mluvit před větším počtem lidí.“

„Říkalas mi to, ale stejně je to pro mě záhada, protože nakonec vždycky působíš jako naprostý profík.“

„Protože se strašně moc připravuju,“ řekla. „Hele, nejsi už úplně zmrzlej? Mně je zima, a to mám na sobě župan a pantofle.“

Jack překřížil ruce na prsou a předstíral, že se chvěje. „Je tu trošku chladno.“

„Vezmi si župan a přijď dolů,“ navrhla mu. „Uvařím kafe. Potřebuju, abys pro mě dneska ráno něco udělal.“

„Mám pro tebe něco udělat?“ opakoval a zarazil se ve dveřích na chodbu. „To se mi teda moc nezdá. Jakou laskavost ode mě chceš?“

„Jde o něco, co jsem měla vyřídit já, ale kvůli té narychlo svolané schůzi na Broadwayi 520 potřebuju, abys šel místo mě.“

„Souvisí to s tvou funkcí šéfové OCME? Rád bych ti připomněl, že politické čachry nezvládám ani trochu dobře.“

„Ne, tohle mám naplánované jako matka a ty mě tam budeš na poslední chvíli zastupovat jako otec.“

„Jak dlouho už je to naplánovaný?“

„Asi týden.“

„A jseš si jistá, že to zvládnu?“ Žertoval, ale jen napůl.

„To nejsem, ale nedá se to zařídit jinak,“ zasmála se. „Oblíkni si župan, než zmrzneš, a já ti pak všechno vysvětlím.“

Vyšla za ním z pokoje Johna Juniora a dívala se, jak běží chodbou a zahýbá do ložnice. Díky basketbalu a věčnému ježdění na kole byl v překvapivě dobré kondici. Laurie byla proti jeho sportovním aktivitám zaujatá a neustále se ho pokoušela přesvědčit, že kdyby se zranil, poškodí to celou rodinu. V téhle chvíli však musela uznat, že Jack vypadá skvěle, a přála si mít alespoň polovinu jeho energie. Potíž však byla v tom, že byla hlavní soudní lékařka, matka a hlavní organizátorka celé domácnosti, takže jí nezbýval téměř žádný čas na nějaké pravidelné cvičení.

Za pár minut, ještě než se začala vařit voda na kávu, seběhl Jack ze schodů a vešel do kuchyně v bílém letním županu, ale s nohama stále bosýma.

„Tak jo, ven s tím,“ zavrčel a předstíral, že je už předem naštvaný.

„Potřebuju, abys zašel do školy Johna Juniora a promluvil s jeho učitelkou slečnou Rossiovou a případně i se školní psycholožkou. Domluvila jsem si schůzku na osm, ještě před začátkem vyučování. Rozhodně jsem proti tomu, abys do OCME dojížděl na kole, ale tentokrát přimhouřím oči. Na kole to bude snadnější, protože Johnovu školu máš při cestě.“

„Už teď se mi to přestává líbit,“ ušklíbl se.

„Toho jsem se obávala. Proto jsem to prostě chtěla řešit sama, pokud se nebude muset něco rozhodovat. Podle mého je to pouze nějaké dočasné nedorozumění. Víš přece, jak děti mívají různá období.“

„JJ neprochází žádným obdobím,“ prohlásil Jack teď už vážně. „O co vlastně jde?“

„Nepamatuju si celou tu dlouhou stížnost,“ odpověděla Laurie. „Ale o přestávce došlo ze strany Johna Juniora k nějakému agresivnímu chování a má problém sedět při vyučování v klidu, skáče druhým do řeči a vyrušuje. A tak podobně.“

„Ježíšmarjá,“ vyhrkl Jack. „Není s ním nic v nepořádku kromě toho, že má chromozom Y, což znamená, že se jeho mužský mozek vyvíjí a snaží se ho připravit na to, že musí vyjít z jeskyně a začít lovit mamuty.“

„Tohle oba víme. Jenomže se sluší, abychom vyslechli a podpořili učitelku, která musí zvládnout osm vyvíjejících se mužských mozků najednou.“

„Za to je ale placená,“ namítl.

„Myslím, že to není zas tak jednoduché,“ pronesla opatrně. „Učitelé mají můj velký respekt. Jsem si jistá, že bych tu práci nedokázala dělat.“

„Já bych teda nemoh učit ani za nic,“ pokývl Jack. „O to tu teď ale nejde. Jak myslíš, že to chtějí řešit?“

„Podle všeho mají podezření na ADHD.“ Soustředěně nalévala vařící vodu do kávovaru.

„Říkali něco o lécích?“

„Slečna Rossiová se o tom zmínila,“ odpověděla Laurie. „To je všechno.“

„Panebože.“ Jack chvíli zíral do prázdna.

Laurie nalila dva hrnky voňavé čerstvě uvařené kávy a jeden mu podala. Bylo jí jasné, že manžel horečnatě přemýšlí, a nebylo těžké uhodnout, jakým směrem se jeho myšlenky ubírají.

„Měla jsem v plánu tam jenom zajít a vyslechnout je,“ poznamenala Laurie. „Radila bych ti, abys to udělal taky tak. Určitě nebudeš dneska muset dělat nějaké závěry. Jenom si poslechni, co ti řeknou, a možná se na něco zeptej, abys pochopil jejich úhel pohledu. Ale hlavně poslouchej! Bude to trvat nanejvýš patnáct nebo dvacet minut.“

„No já teda nevím,“ potřásl hlavou. „Tohle přehnané diagnostikování dětí s ADHD je nesmysl, kterej mě donutí šířit konspirační teorie. Rozhodně to vypadá, že se farmaceutickej průmysl spřáhl se základním školstvím. Všude kolem je příliš mnoho školních dětí, hlavně kluků, kterým něco předepíšou, aby je snadněji zvládali. A pak se divíme, proč tyhle děcka berou drogy, jen co přijdou do puberty. Rovnou ti říkám, že JJ žádnej Adderall brát nebude. To ani omylem.“

„Přesně tak to v tuhle chvíli vidím i já,“ souhlasila Laurie. „Zároveň ale vím, že za jistých okolností můžou být léky prospěšné. A musíme ukázat, že postoj školy respektujeme. Je přece naprosto jasné, že si je nemůžeme znepřátelit.“

„Nejsem rozený diplomat jako ty,“ namítl Jack. „Moc dobře to o sobě vím a nechci, aby na nás ve škole koukali skrz prsty, což by se mohlo docela dobře stát, kdybych byl upřímný. Co kdybys tam radši šla po schůzi Zdravotního výboru?“

„Lituju, ale čeká mě úplně plný den. Od rána do večera mám jednu povinnost za druhou, taky naléhavou schůzku s Chetem McGovernem v Pětsetdvacítce na Broadwayi.“

„Kvůli čemu máš naléhavou schůzku s Chetem?“

„Od chvíle, co jsem ho jmenovala vedoucím vzdělávání na OCME, bere svou práci naprosto vážně, a OCME z toho profitovalo. Zvýšil úroveň veškeré výuky, kterou organizujeme.“

„Lituju, že se o něm vyjadřuju nelichotivě,“ skočil jí Jack do řeči a obrátil oči v sloup, „ale podle mého to místo vzal, protože se na výuku forenzní patologie hlásí tolik mladých žen. Je nenapravitelný Casanova. Prohánět ženský je jeho oblíbený sport.“ Jack zašel do lednice pro ovoce a mléko a Laurie zatím přinesla ze spíže cereálie.

„Možná že tohle byla zpočátku jeho motivace,“ uznala Laurie. Z Jackova vyprávění totiž věděla o Chetových mimopracovních zájmech a společenském životě. „Jenomže teď se do role šéfa vzdělávání na OCME vložil tělem i duší tak, jak bych od něj nikdy neočekávala. Vlastně to dokazuje dnešní schůzka, o kterou mě požádal. Zdá se mu totiž, že jedna z rezidentek z oddělení patologie Newyorské univerzity se v mnoha ohledech nechová správně. Přezdívá jí Fantom, protože nebere vážně kolečko na forenzní patologii, které má trvat měsíc, a veškeré rady ignoruje.“

Součástí čtyř či pětileté praxe všech rezidentů anatomické patologie na Lékařské fakultě NYU bylo strávit měsíc na Úřadu hlavního soudního lékaře. Pod dohledem zdejšího vedoucího vzdělávání asistovali soudním lékařům a během pitev se učili, jak postupovat, ale nesměli podepisovat úmrtní listy. Cílem výuky bylo spíše rezidenty seznámit s forenzní patologií, ne z nich forenzní patology vychovat. Vědečtí pracovníci forenzní patologie už naopak rezidenturu na patologii dokončili, takže se od nich vyžadovalo, aby prováděli pitvy, určovali příčinu a způsob smrti a podepisovali oficiální úmrtní listy, přestože teoreticky ještě neměli ukončené vzdělání.

„Jak se ta rezidentka jmenuje?“ zeptal se Jack. Rezidenti na patologii se příležitostně účastnili jeho případů, ačkoliv se nijak zvlášť nesnažil s nimi spolupracovat. Měl však pověst skvělého patologa a prováděl zdaleka nejvíc případů na OCME, což mu poskytovalo příležitost vybírat si nejzajímavější případy. Díky tomu jej vyhledávala řada motivovaných rezidentů, přestože se vědělo, jak moc nesnáší, aby ho kdokoli čímkoli zdržoval. Jack byl workoholik, a to mu pomáhalo zvládat démony v jeho duši.

„Jmenuje se doktorka Aria Nicholsová,“ odpověděla Laurie, zatímco stejně jako Jack jedla cereálie vestoje opřená o kuchyňskou linku.

„Myslím, že jsem se s ní nesetkal. Ale jestli o ni má zájem Chet, musí být alespoň trochu pohledná.“ Zasmál se, aby ukázal, že to nemyslí zcela vážně.

„Řekla bych, že to od tebe není fér,“ namítla. „Mám dojem, že to Chet s touhle ženou nebere ani trochu osobně. Zdá se mi, že to myslí upřímně a vážně ho to trápí. Dokonce pochyboval o tom, jestli by taková osoba měla být rezidentkou na patologii, nebo dokonce i lékařkou.“

„No teda,“ zamumlal Jack s plnou pusou. „Ta ho teda musela rázně odpálkovat.“

Laurie mávla rukou nad pokusy o vtipy na Chetův účet a vypláchla svou misku od snídaně. „Udělalo na mě dojem, že si Chet podle všeho dělá o své svěřence takové starosti, a zajímá mě, co mi o tom chce říct. Za doby doktora Binghama se rezidentům z anatomické patologie nevěnovalo moc pozornosti. Domnívám se, že se přístup k nim musí změnit, a Chet se o to zřejmě snaží. Chci ho v tom podpořit.“

„Jak myslíš.“ Došel za ní k dřezu. „Jestli má ta schůzka ve škole trvat jen nějakých patnáct nebo dvacet minut, třeba bys to stihla, ne? Co kdybys tam hned po jednání Výboru ještě zajela? Rozhodně chci tebe i Johna Juniora podporovat a se vším vám pomáhat, ale je dost riskantní mě posílat za učitelkou. Bojím se, že je ve škole popudím a všechno tam zvořu. Víš přece, jak moc jsem zaujatý proti tomu, aby každému dali nálepku ADHD. Štve mě to skoro stejně jako to hnutí proti očkování.“

„Už jsem ti řekla, že na to nebudu mít čas,“ prohlásila Laurie pevně. „Hned jak se vrátím zpátky na OCME, mám jednání s vedoucí personálu, šéfem HR a Bartem Arnoldem o platu lékařsko-právních vyšetřovatelů. Je to důležitá schůzka a všichni čtyři ji máme v plánu už měsíc. Platy na OCME značně zaostávají za tím, co by si tihle lékařští odborníci mohli vydělat v soukromém sektoru, takže na oddělení lékařsko-právních vyšetřovatelů nemůžeme nikoho nového sehnat. Hned potom mám schůzku s architekty o nové márniční budově. Vlastně bude problém tyhle dvě věci stihnout, protože jsem objednaná do nemocnice Tish na každoroční prohlídku kvůli rakovině prsu.“ Lauriina matka Dorothy před mnoha lety prodělala léčbu rakoviny prsu a Laurie se tedy nechala otestovat na gen BRCA. Zjistilo se, že má stejně jako matka pozitivní mutaci BRCA 1, a důsledně tedy chodila na pravidelné prohlídky.

„Tak jo,“ prohlásil a dal ruce vzhůru na znamení, že to vzdává. „Tohle je opravdu důležité. Proč jsi mi to neřekla rovnou?“

„Moc mě nebaví o tom mluvit,“ připustila. „Vlastně to přímo nesnáším a radši předstírám, že tohle téma vůbec neexistuje. Hlavně nenávidím mamograf. MRI zvládám celkem dobře, protože to není bolestivé ani nepříjemné. Nejhorší na tom všem je, že se zase znovu vyděsím, že najdou něco podezřelého a pak úplně zpanikařím. Mám příliš mnoho práce a nemůžu si dovolit nějaký vážný zdravotní problém.“

„Hlavně jsi ohromně důležitá jak pro mě, tak i pro celou naši rodinu, takže nemůžeš preventivní prohlídky zanedbávat,“ prohlásil Jack. „Tvoje zdraví je na prvním místě. To jednání ve škole nech na mě. Pokusím se vystupovat diplomaticky, jak je mi vlastní.“

„Děkuju ti,“ usmála se Laurie. „Sice jsi to řekl sarkasticky, ale věřím, že to zvládneš.“ Stiskla mu rameno, aby ho uklidnila.

V tom okamžiku se na schodech vedoucích z dolního poschodí objevila Caitlin O’Connellová, chůva, která u nich bydlela. Nejen její jméno, ale i tvář prozrazovala irský původ. Měla tmavé vlasy, světlou pokožku a modré oči a často se usmívala. I ona měla na sobě župan.

„Dobré ráno,“ zavolala, když se blížila ke kuchyňskému ostrůvku s žulovou deskou. „Co tu, proboha, vy dva takhle brzy děláte? Teda hlavně ty, Laurie? Nikdy jsem netušila, že jsi takový skřivánek.“

Laurie se usmála a jedním douškem dopila kávu. „Dneska podle všeho jo.“

2

8. květen, 6:57

Laurie vyšla po schodech a vstoupila do zchátralé a rozhodně ošklivé budovy OCME na rohu První Avenue a 30. ulice. Napadlo ji, že Jack přibližně v tuhle dobu přichází do práce, což mu umožňuje projít si případy, které během noci na soudní lékařství dorazily, a vybrat si z nich ty nejzajímavější. Neměla samozřejmě v úmyslu se řídit jeho příkladem a běžně chodit do práce takhle brzy, ale teď už chápala, že to má určité výhody. Největší z nich byla skutečnost, že cesta od jejich domu na 106. Západní ulici trvala polovinu doby, než když normálně jezdila v osm hodin. Aut totiž bylo nesrovnatelně méně. Navíc se nemusela zdravit s tolika lidmi a vést s nimi zdvořilostní konverzaci, protože byla nejspíš první, kdo na ranní směnu dorazil.

Kývla na pozdrav příslušníku bezpečnostní služby, sedícímu za recepčním pultem, kde normálně vládla Marlene Wilsonová. Laurie se s ním dosud nikdy nepotkala, ale on ji určitě poznal. Vesele ji pozdravil, stiskl bzučák a pustil ji dovnitř. Vešla do přední kanceláře bez oken a překvapilo ji, jaká je tam tma. O hodinu později už by tu seděla její sekretářka Cheryl Sanfordová a měla by rozsvíceno, teď však musela Laurie jít k vypínači na stěně a zapnout stropní osvětlení.

V její vlastní kanceláři vládla příjemnější atmosféra, protože místnost měla okna, ale světlo stejně nedostačovalo. Vysoká okna vedla na sever a navíc jen pár metrů za nimi stála budova Newyorské městské nemocnice. Laurie tedy rozsvítila, jakmile vstoupila. Měla své pracoviště opravdu ráda. Hned jak nastoupila na místo hlavní soudní lékařky, společně s Jackem místnost vymalovali. Za dob jejího předchůdce Binghama tu bylo temno a pochmurno, stály tu těžké mahagonové kusy nábytku a stěny měly šedou barvu s tmavým vzorkem. Nyní byly bílé s jemně narůžovělým nádechem a kancelář oživily jasně barevné závěsy a stejně očalouněná pohovka. Laurie sice stále ještě používala Binghamův masivní psací stůl, ale mahagonový stolek a tmavá prosklená knihovna zmizely. I temné obrazy zachmuřených mužů v černých oblecích se přestěhovaly do sousedního konferenčního sálu OCME a místo nich tu visely barevné impresionistické obrazy ve světlých rámech.

Laurie si položila batůžek na zem vedle své kancelářské židle a pověsila si jarní kabát do skříně. Napadlo ji, že si zaběhne do identifikační místnosti, kde byla k dispozici společná konvice na kávu, protože účinek kofeinu z jejího ranního šálku kávy už odezněl. Usoudila však, že určitě ještě nedorazil Vinnie Amendola, jehož úkolem bylo chystat ranní kávu. Raději se tedy posadila k masivnímu stolu, vytáhla prezentaci, kterou si připravila na ranní zasedání Zdravotního výboru Městské rady, a ještě jednou si ji procházela. Pociťovala vzrůstající úzkost. Bylo jí naprosto jasné, že se zřejmě nikdy nepřenese přes svou dávnou averzi k proslovům před množstvím posluchačů. Právě tak věděla, že nikdy nepřestane mít strach z autoritativních osobností. Za tohle mohl její citově chladný a panovačný otec.

První člověk, který ji vyrušil ze soustředění, byla Cheryl. Těsně po půl osmé jemně zaťukala na pootevřené dveře, vešla dovnitř, ale stále se držela kliky. „Prokristapána, co tu děláš takhle brzy?“ Cheryl byla kyprá Afroameričanka, která už na OCME pracovala celá staletí, jak to sama popisovala. Byla sekretářkou hlavního soudního lékaře už za předchůdce doktora Binghama a pracovala tam i po celou Binghamovu éru. Laurie za ni byla velice vděčná, protože jí ohromně usnadnila přechod na šéfovské místo. Navíc se z ní v podstatě stala rodinná přítelkyně, protože se sblížila i s Jackem během nesčetných incidentů, kdy si ho Bingham zval na kobereček. Většinou kvůli tomu, že Jack ignoroval pravidla a nařízení, protože se úporně snažil vyřešit forenzní případy sám. Další vazba byla díky Cherylinu synovi Arnoldovi, kterého Jack pozval, aby hrál na basketbalovém hřišti v jejich ulici.

„Pokouším se připravit na to ranní jednání na Pětsetdvacítce,“ informovala ji Laurie.

„Ale prosím tě, vždyť bys to zvládla i ve spaní,“ zavtipkovala Cheryl, které věděla, že její šéfová coby sova by raději ještě zůstala v posteli. Pak dodala: „Pan Amendola mívá v tuhle dobu už hotový kafe. Můžu ti ho přinést?“

„To by bylo ohromný,“ usmála se na ni Laurie. „Děkuju.“

Sekretářka kývla a zamířila ven z kanceláře.

„Počkej ještě, Cheryl,“ zavolala za ní Laurie. „Každou minutu čekám doktora McGoverna. Poslala bys ho dovnitř, jakmile přijde?“

„Provedu,“ řekla Cheryl. „Hned jsem s tím kafem zpátky.“

Nakonec Chet dorazil právě ve chvíli, kdy Cheryl nesla Laurii kávu. Zdvořile se ho zeptala, jestli chce taky, ale ukázal jí, že už si nese hrnek. Cestou se stavil u společné konvice.

Laurie pokynula směrem ke gauči a s kávou v ruce se posadila k Chetovi. Raději seděla takhle neformálně, a ne za obrovským šéfovským stolem. To místo jí připadalo vhodné spíše na konfrontaci než na normální diskuzi.

„Díky, že sis na mě takhle narychlo udělala čas,“ začal. „A promiň, že jdu trochu pozdě.“

„To nevadí,“ uklidňovala ho Laurie. „Jenom budeme muset ten rozhovor trochu zkrátit, protože mám jednání na radnici a asi za dvacet minut budu muset odejít.“

„To by mělo bohatě stačit,“ ujistil ji. Pracoval na OCME ještě o maličko déle než Jack. Nastoupili ve stejném roce a seděli spolu v kanceláři. Díky tomu se skamarádili a Laurie ho znala mnohem lépe než ostatní soudní lékaře. Byl asi tak veliký jako Jack, podobně opálený a sportovně vyhlížející, takže je leckdo mohl považovat za bratry. Laurie uznávala, že je zaujatá, ale oba jí připadali ohromně atraktivní. Hlavní rozdíl mezi nimi spočíval v tom, že Chet měl postupem času vyšší čelo a pokoušel se to nějak vykompenzovat. Nechal si tedy narůst knírek a bradku. Laurie se vousy příliš nelíbily, ale Chet je aspoň měl stále upravené.

„Než začneme, tak bych ti ráda složila kompliment,“ pronesla. „Jako vedoucí vzdělávání odvádíš skvělou práci. Veškeré aspekty vzdělávací činnosti na OCME se zlepšily od chvíle, kdy jsi na tu funkci nastoupil. Dokonce i konference a přednášky, a to je co říct. Děkuju ti.“

„Nemáš zač,“ usmál se Chet, očividně potěšený uznáním. „Vážně totiž věřím, že vzdělávání tady na OCME je velice důležité a zaslouží si pozornost na všech úrovních. Na program forenzního vzdělávání vědeckých pracovníků se vždycky kladl velký důraz a je to neustále špička. Ale rezidenti z patologie, kteří tu jsou na kolečku, byli v minulosti poněkud opomíjení, pokud jde o vzdělávání, a mělo to samozřejmě důvod. Zaprvé tu stráví pouhý měsíc z celých čtyř let rezidentury na patologii Newyorské univerzity a zadruhé panuje přesvědčení, že mají pouze získat představu o forenzní patologii, a nemusí vlastně mít zodpovědnost za to, co tu dělají.“

„To je všechno pravda. Navrhuješ, aby se ten program nějak pozměnil?“

„Ne,“ zavrtěl bez váhání hlavou. „Jen potřebují víc supervize. Ten program v podstatě funguje tak, jak je. K úvaze o tom problému mě v podstatě přivedla ojedinělá situace s konkrétní rezidentkou jménem doktorka Aria Nicholsová.“

„Vzpomínám si, že ses o ní zmínil, když jsi říkal, že by sis chtěl se mnou promluvit,“ podotkla Laurie. „Požádala jsem Cheryl, aby mi o ní něco zjistila. Slečna Nicholsová u nás je na kolečku od začátku měsíce.“

„To je pravda,“ přikývl. „Společně s doktorem Tadem Mullerem tu nastoupili prvního května. Je to součást jejich čtvrtého ročníku anatomické patologie. Dva rozdílnější rezidenti snad ani existovat nemůžou. Jako by byli každý z jiné planety. Ten program zjevně doktorce Nicholsové nesedl.“

„Můžeš to prosím trochu upřesnit?“ požádala ho Laurie. Položila si hrnek s kávou na stolek a obrátila se ke kolegovi. „Co myslíš tím, že jí ‚ten program nesedl‘?“

„Je už u nás skoro týden, ale tuhle mě napadlo, že jsem ji tu skoro neviděl, zatímco na doktora Mullera narážím na každém kroku. Když jsem si to zkontroloval, zjistil jsem, že se často nevěnuje případům, které jí byly přidělené. Stejně jako za mého předchůdce ten systém funguje následovně: každé ráno zkontroluju naplánované případy, rozhodnu, které by mohly být přínosné pro rezidenty, a pak se zeptám soudního lékaře, jemuž byl případ přidělený, jestli by mu nevadilo, kdyby ho rezident pozoroval a zúčastnil se pitvy tak, jak to náš lékař uzná za vhodné. Všichni s tím zatím souhlasili, takže rezidentům obvykle přiděluju dva případy denně. Tímhle v minulosti moje role končila, takže jsem dál nekontroloval, jestli se rezidenti skutečně pitvy zúčastnili, hlavně proto, že nevyplňovali a nepodepisovali úmrtní listy.“

„Nesmějí přece úmrtní listy podepisovat,“ skočila mu Laurie do řeči.

„Ale to já vím,“ kývl Chet. „Problém je však v tom, že ve skutečnosti nemají žádnou zodpovědnost. Když jsem si uvědomil, že jsem Arii Nicholsovou vlastně vůbec neviděl, zašel jsem za lékaři, s nimiž měla pracovat, a zjistil, že ráno přišla na sál, chvíli tam byla, a dokonce se i na pár věcí zeptala. Podle všeho položila dobré otázky, protože blbá rozhodně není, a pak odešla. Ty ostatní případy, které jsem jí naplánoval na pozdější denní dobu, většinou ignorovala.“

„To je ale trochu drzost,“ zareagovala Laurie.

„A to ještě není všechno,“ pokračoval. „Když jsem ji vyhledal a zeptal se jí na to, klidně mi lhala, že prý zůstala až do konce u všech případů, které jí byly přidělené. Před několika dny odešla od prvního ranního případu asi po půl hodině. Nedalo mi to a sledoval jsem ji ven z OCME tak, aby si mě nevšimla.“

„A kam šla?“ zajímala se Laurie. Nebyla si jistá, co ji překvapilo víc – jestli rezidentka, která se odvážila opustit pitevnu uprostřed případu, nebo fakt, že ji vedoucí vzdělávání tajně sledoval. Blesklo jí hlavou, že Jack možná měl pravdu o Chetově motivaci.

„Do vedlejší budovy,“ odpověděl Chet. „Vešla do jedné z laboratoří na oddělení patologie a začala se věnovat zmraženým preparátům. Nemohl jsem tomu uvěřit.“

„Řekl jsi jí něco?“

„Samozřejmě,“ přikývl. „Nemohl jsem to přece jen tak nechat být. Její chování mě šokovalo. Přistoupil jsem k ní a zeptal se, co to, sakra, dělá.“

„A jak reagovala?“

„Prohlásila, že jestli nevím, co dělá, jsem ještě hloupější, než vypadám.“

Laurie se neudržela a uchechtla se. Okamžitě ji to však zamrzelo, když viděla, že Cheta drzá odpověď rezidentky zjevně urazila. Rychle tedy prohlásila: „Takže se ti to ani nesnažila nějak vysvětlit, nebo se třeba omluvit?“

„To ani omylem,“ zamračil se. „Poslala mě do prdele a řekla, ať ji, kruci, nechám na pokoji.“

„To si snad děláš legraci,“ vyhrkla Laurie. Začínalo jí být jasné, že tahle mladá žena rozhodně nebude typický rezident z patologie. Jako hlavní soudní lékařka si uvědomovala, že řešení takového chování by mohlo vyústit v potenciální problém ve vztahu k oddělení patologie Newyorské univerzity. Uvažovala, jestli by nebylo rozumnější nechat to na univerzitě. Ať se s doktorkou Nicholsovou raději zabývá oddělení patologie. Dobré vztahy mezi Úřadem hlavního soudního lékaře a oddělením patologie NYU byly z různých důvodů neobyčejně důležité. Jednou ze zásadních otázek byl program vzdělávání forenzních vědeckých pracovníků, kteří se sice školili na OCME, ale osvědčení dostali od lékařské fakulty NYU. Dalším problémem tu samozřejmě byla otázka etiky.

„Nechápu, jak se dostala na lékařskou fakultu, ať už studovala kdekoli,“ dodal Chet, „ani jak je možné, že ji zařadili do rezidentského programu na tak významné vzdělávací instituci. Nemohl jsem uvěřit, že může být takhle troufalá. Vrátil jsem se tedy na OCME a vyhledal Tada Mullera, který pro mě je vzorem rezidenta. Doufal jsem, že mi situaci s doktorkou Nicholsovou nějak osvětlí. Neřekl jsem mu, co přesně se právě přihodilo, ale zmínil jsem se o tom, že jeho kolegyně je podle všeho zvláštní člověk a dodal jsem, že mám dojem, že neplní své povinnosti. On se zasmál a prohlásil, že Aria je zkrátka originál. Aniž bych ho nějak ponoukal, dodal, že ji její kolegové rezidenti nemají příliš v oblibě, ale na druhou stranu k ní cítí respekt, protože je inteligentní a má přímo encyklopedické znalosti o patologii. Pak prohlásil, že ji někteří rezidenti považují za knihomola a tvrdí, že je trochu sociopat.“

„Sociopat mi připadá jako poněkud extrémní diagnóza, pokud jde o rezidenta z patologie,“ namítla Laurie.

„V tom s tebou souhlasím,“ přikývl Chet. „Pověděl jsem mu něco v tom smyslu. Domníval jsem se, že přehání, doktor Muller to však rozvedl dál. Řekl, že ráda lidmi manipuluje a nemá žádnou empatii, pokud má kolegům vyhovět a vyměnit si s nimi službu. Pak mi ještě prozradil, že s ní jednou mluvil o psech a ona mu pověděla, že v domě, kde bydlí, někdo má uňafaného psa. Aria prý uvažovala o tom, že to zvíře oddělá, protože v jednom kuse štěká.“

„No jo, ale lidi často něco řeknou a nemyslí to vážně,“ namítla Laurie.

„Přesně to si myslím taky,“ přikývl. „Ale doktor Muller přísahal, že ani nemrkla, když to říkala.“

„Nevíš, jestli je vdaná?“ zeptala se Laurie. Stále jí vrtalo hlavou, že Jack mohl mít pravdu, když mluvil o Chetově motivaci.

„Není vdaná,“ odpověděl Chet bez zaváhání.

„Dobře, a co bychom měli podle tvého názoru dělat?“ zeptala se s povzdechem. Snažila se, aby na OCME šlo všechno hladce, přestože situace v práci a doma byla opravdu složitá. Poslední, co ještě potřebovala, byl další problém. Vypadalo to však, že s Nicholsovou to nebude jednoduché. Pohlédla na hodinky a pocítila novou vlnu úzkosti.

„Doufal jsem, že mi s tím poradíš,“ prohlásil Chet. „Mohl bych se ji pokusit umírnit a varovat ji, že pokud nebude brát tohle kolečko na OCME vážně, budeme muset oznámit, že nesplnila své povinnosti. Abych pravdu řekl, netuším, jestli by to znamenalo, že neobdrží osvědčení z patologického oddělení, protože ten měsíc strávený tady u nás má rezidentům spíš pouze poskytnout přehled o forenzní patologii.“

„To já taky nevím,“ pokrčila rameny. „Pokud je mi známo, takováhle situace se tu dosud nikdy nevyskytla. Rezidenti z oddělení patologie Newyorské univerzity, kteří u nás museli strávit jeden měsíc na kolečku v průběhu celého programu, nám nikdy žádné obtíže nepůsobili.“

„Co kdyby sis pohovořila s doktorem Hendersonem?“ navrhl Chet. Doktor Carl Henderson byl vedoucí oddělení patologie na NYC. „Doufám, že by třeba on sám, nebo vedoucí jejich rezidentského programu jí mohl promluvit do duše a pak by se chovala rozumněji a brala by už ten měsíc na OCME trochu vážně. Pokud nic jiného, je teda sakra neuctivá.“

„Víš co, možná bych s ní měla nejdřív promluvit sama,“ prohlásila Laurie. Nelákal ji rozhovor se šéfem patologie NYU. Mnohem víc se jí líbila představa, že by mohla zabránit potenciálnímu konfliktu mezi OCME a patologickým oddělením dřív, než se rozvine. Prevence je vždycky nesrovnatelně lepší než léčba.

„To bude asi nejlepší přístup,“ souhlasil Chet. „Z toho, jak na mě reagovala, jsem získal dojem, že nemá vůbec ráda muže.“

„Teď mě napadlo, že ještě lepší bude, že si s ní pouze nepromluvím, ale udělám s ní případ. Existuje šance, že v ní třeba vzbudím nadšení pro forenzní patologii. V minulosti jsem s takovým přístupem mívala štěstí. Naše kolegyně doktorka Jennifer Hernandezová je toho živým důkazem.“ Když totiž Jennifer studovala na střední škole, měla velké problémy a Laurie zařídila, aby nastoupila na OCME jako stážistka. Nejen že ji ta zkušenost naprosto změnila, ale nakonec se rozhodla studovat na lékařské fakultě a stala se z ní forenzní patoložka.

„To je skvělý nápad,“ zaradoval se Chet. „Jestli by ji někdo dokázal motivovat, pak to jsi ty. Myslel jsem si ale, že už případy neděláš, když jsi teď šéfová.“

„Tohle by mohla být výjimka,“ pokrčila rameny. Nápad s pitvou se jí začínal zamlouvat. Vždyť přece dneska ráno litovala, že už nedělá praktickou forenzní medicínu. Tady má výbornou výmluvu, jak to napravit. Musí pouze zajistit, aby se to nerozkřiklo. „Až dneska ráno doktorka Nicholsová přijde, řekni jí, že se mnou bude dnes odpoledne pracovat a že se těším, až se s ní seznámím. A pověz lékaři, který má dneska denní službu, aby mi schovali nějaký případ, nejradši nějaký zajímavý. Ale jinak nikomu ani muk.“

„Jasně,“ přikývl. „V kolik na to asi tak budeš mít čas?“

„Řekněme někdy po třetí hodině,“ usoudila, když si připomněla všechny ostatní dnešní povinnosti. Kolem čtvrté bývala pitevna většinou prázdná.

„Zařídím to,“ slíbil Chet.

3

8. května, 9:45

Madison Bryantová vyprovázela pohledem tři členy rodiny Piersonů, kteří právě opouštěli její malou kancelář. Poslední ze dveří vycházela Marge Piersonová, obrátila se, usmála se na Madison a zamávala jí, ještě než zmizela na chodbě. Byl to jeden z případů se „šťastným koncem“, které Madison dodávaly sílu pokračovat v povolání sociální pracovnice v dětské nemocnici Hassenfeld. Osmiletý Wayne Pierson prodělal řadu transplantací kostní dřeně a teď se mu dařilo ohromně dobře. Jeho leukémie byla v úplné remisi. Celé sezení šlo naprosto hladce. Waynovy zážitky ve škole a rodinný život byly opět v normálu, takže schůzka, která byla naplánovaná na hodinu a půl, trvala pouhých patnáct minut. Madison získala tedy nečekaně volno a následující sezení bylo ještě k tomu zrušeno.

Položila složku Piersonových na psací stůl a vyšla z kanceláře, v níž nebylo jediné okno. Jako obvykle v tuto denní dobu byla klinika plná dospělých a dětí nejrůznějšího věku. Rámus se dal vydržet pouze díky stropu obloženému deskami pohlcujícími zvuk. Madison vstoupila do haly určené pro personál a pokračovala do dámské umývárny. V tuhle denní dobu to byla oáza klidu. Pečlivě si vydrbala ruce a pohlédla na sebe do zrcadla. Nedávno ji kadeřnice přemluvila k asymetrickému sestřihu z rovných vlasů a tvrdila, že hladké vlasy jsou teď vrcholem módních trendů. Madison si nebyla tak jistá, protože to byl obrovský skok ve srovnání s afrem, které nosila předtím, a navíc bylo s novým účesem mnohem víc práce. Musela však uznat, že jí moc pěkně rámuje tvář.

Madison byla vysoká Afroameričanka se světlou pletí a sprškou pih na nose a tvářích. Pocházela ze St. Louis, ale odjakživa snila, že se jednou přestěhuje do New Yorku. Před osmi měsíci se jí přání splnilo a teď si to užívala jako nikdy v životě. Jedním z důvodů, proč se tu tak snadno zabydlela, byla Kera Jacobsenová, která do města dorazila několik dní po ní a pracovala na stejném oddělení nemocnice. Tam se seznámily a zaučovaly se spolu. Byly zhruba stejně staré, vystudovaly tentýž obor a v současnosti ani jedna neměla romantický vztah. Staly se z nich tedy dobré kamarádky. Jejich přátelství kvetlo i díky společnému zájmu o život v New Yorku. Navštěvovaly divadla, obě měly rády baletní představení, občas si vyjely na kolech podél Hudson River.

Po vánočních prázdninách však nastala změna. Bez sebemenšího varování či vysvětlení se Kera náhle přestala účastnit řady společných aktivit, které je obě dříve tak bavily. Madison nakonec sebrala odvahu a zeptala se, co se stalo, ale Kera popřela, že by se něco změnilo. Řekla pouze, že teď v zimě je raději doma v teple. Dodala, že celý život bydlela v Los Angeles a newyorská zima pro ni znamená utrpení.

V lednu a únoru Madison kamarádčinu výmluvu ještě dovedla pochopit, a navíc si občas někam ještě vyrazily společně, zvláště v pátek a v sobotu večer. Problém spočíval v tom, že se nikdy nedomluvily dost předem, a navíc vždycky Kera zavolala Madison. Opačně to nikdy nefungovalo. Madison se s tím však příliš netrápila. Ale když se s příchodem teplého jarního počasí nic nezměnilo, začala pochybovat o Keřině původním vysvětlení.

Nakonec to vzdala a nepokoušela se tomu porozumět. Spíš se věnovala hledání nových přátelských vztahů, dokonce i s několika muži. V několika posledních měsících už začala vést normální společenský život a neměla pokaždé čas, když jí Kera zavolala, Nakonec se setkávaly už jenom v nemocnici, buď v přestávkách mezi pacienty, anebo častěji u oběda. Madison nepřestávalo udivovat, jak Kera předstírá, že se nic nezměnilo a všechno je úplně normální. A pak se stalo něco naprosto nepředstavitelného. Kera nepřišla do práce. Sezení jejích pacientů se musela zrušit, nebo si je přibrala Madison a další kolegové.

Kera však nikdy nebyla natolik nezodpovědná, aby jako včera zůstala doma a nezavolala, že je nemocná. Madison to okamžitě začalo dělat starosti, zvláště když si to dala dohromady s Keřiným podivným chováním v posledních měsících. Poslala jí tedy několik esemesek s dotazem, jestli je v pořádku. Když jí pořád nepřicházela odpověď, zkusila volat. Hovor pokaždé spadl do hlasové schránky. Už druhý den se s ní nemohla spojit.

Vytáhla telefon z kapsy bílého lékařského pláště, který jim vedoucí oddělení doporučovala nosit, a zavolala ještě jednou. Poslouchala vyzvánění, avšak intuice jí napovídala, že Kera hovor nevezme. Za chvíli se vyzvánění přerušilo a ozval se vzkaz, který Kera namluvila do hlasové schránky. Madison si uvědomovala, že je zbytečné nechávat další zprávu, a náhle se rozhodla. Do dalšího pacienta jí zbývala hodina a půl, takže měla čas zajít ke Keře domů a zazvonit na ni. Doufala, že ačkoliv Kera nereaguje na textovky a nebere hovory, bude pro ni těžší předstírat, že není doma, když za ní přijde osobně. Zničehonic ji napadlo, jestli se Kera třeba nezapletla do nějakého šíleného, vášnivého milostného dobrodružství a milenec se na ni po několika měsících vykašlal. Fakta by mohla tomuto scénáři odpovídat. Pokud tomu tak bylo, Kera zoufale potřebovala nějakou spřízněnou duši. Madison věděla, kde Kera bydlí, protože u ní byla několikrát před Vánoci na večeři. Kamarádka totiž ráda vařila.

Stále ještě v nemocničním plášti vyšla z nemocnice na První Avenue s úmyslem chytit taxi. Nemusela chodit daleko. Téměř okamžitě kolem ní projíždělo volné auto mířící na sever. Mávla na ně a požádala řidiče, aby ji dovezl na roh Druhé Avenue a 23. ulice.

Dům, kde bydlela Kera, byl třetí v řadě stejných cihlových staveb směrem na západ. Ještě před vstupem do domu se Madison podívala do oken, které podle jejího názoru patřily ke Keřinu bytu. Na rozdíl od řady ostatních oken v celém domě byla zavřená. Přitom většina obyvatel domu si užívala teplého jarního vzduchu.

V tom okamžiku se ve vchodu do domu objevila upravená žena středního věku, zřejmě podnikatelka. Stejně jako všichni Newyorčané vypadala, že spěchá, ale Madison na ni zavolala a zastavila ji, než žena vešla na ulici. Zeptala se jí, jestli náhodou nezná obyvatelku ze čtvrtého poschodí Keru Jacobsenovou.

„Ne, lituju,“ prohlásila žena spěšně a zavrtěla hlavou. V příštím okamžiku už rázovala směrem ke Druhé Avenue, jako kdyby se účastnila chodeckého závodu.

Madison to neodradilo. Vstoupila do domovní haly a uviděla, že celou zeď nalevo od ní pokrývají kovové dopisní schránky. Na každé byla jmenovka a zvonek. Tři mramorové schody před ní vedly do zamčeného vchodu do domu. Na pravé straně viselo zarámované zrcadlo a narychlo stlučená dřevěná rampa pro vozíčkáře.

Z předešlých návštěv si Madison vzpomněla, kde hledat Keřinu schránku. Stiskla bzučák a doufala, že nahoře v bytě se ozval zvonek. Držela tlačítko zmáčknuté snad deset vteřin. Nad schránkami byl domácí telefon, jehož mřížka byla několikrát natřená. Upřeně se na ni dívala, jako by ji tím mohla probudit k životu. Nic se však nestalo, pouze zvenčí uslyšela vytí policejní sirény. K tomuto všudypřítomnému zvuku města New York se na okamžik přidal klakson auta, ale z domácího telefonu se neozvalo ani pípnutí.

Zkusila znovu zmáčknout bzučák a tentokrát ho podržela skoro půl minuty. Byla přesvědčená, že není možné, aby to Kera neslyšela, ať už dělá cokoliv. Reproduktor nad schránkami byl však i nadále němý.

„Tak dělej, holka,“ vyhrkla a stiskla zvonek potřetí. Ze zoufalství ho podržela celou minutu, ale už jí bylo jasné, že je to beznadějné. V tu chvíli se otevřely vstupní dveře a objevil se švihácky oblečený vysoký běloch s hubeným obličejem. Stejně jako žena předtím zřejmě spěchal, ale když viděl, jak Madison se zoufalým výrazem tiskne Keřin zvonek, zarazil se. Dveře za ním zaklaply.

„Děje se něco?“ zeptal se jí.

Madison uvolnila tlačítko. „Vlastně ano,“ řekla. „Neznáte náhodou Keru Jacobsenovou? Bydlí v bytě 4B. Je asi tak stará jako já.“

„Obávám se, že neznám,“ pokrčil rameny. „Proč se ptáte?“

S ustaranou tváří mu vyprávěla, jak Kera naprosto nečekaně nepřišla do práce v nemocnici, nebere telefon a neodpověděla na spoustu textovek. „Zkrátka a dobře si o ni dělám starosti, vysvětlila Madison. „A taky se na ni nemůžu dozvonit. Samozřejmě si nejsem jistá, že bzučák funguje.“

„Můj je v pořádku,“ ujistil ji muž. „Ale někdy dělají potíže. Pracujete ve stejné nemocnici jako ona?“

„Ano. Obě pracujeme jako pediatrické sociální pracovnice.“

„Možná byste měla jít nahoru a zaklepat jí na dveře,“ navrhl. „Jen pro jistotu.“

„To bych ráda,“ řekla.

Muž vytáhl svazek klíčů, odemkl a podržel jí dveře otevřené.

„Děkuju vám,“ usmála se na něj a zamířila k výtahu.

Před dveřmi označenými 4B se zhluboka nadechla a pak stiskla zvonek. Když se nic nestalo, zmáčkla tlačítko znovu. Neslyšela, že by se uvnitř v bytě ozývalo zvonění, a tak zdvihla ruku a zaklepala na kovové dveře. Pozorně naslouchala, ale pořád nic neslyšela, ani když přitiskla na dveře ucho. Zklamaně potřásla hlavou a zabušila silněji. Zkusila dveřmi lomcovat, ale jak čekala, byly zavřené. Ze zoufalství jimi cloumala, co jí síly stačily. Byly to staré dveře, pohnuly se v pantech. V tom okamžiku si všimla hnusného zápachu. Sice slabého, ale nepochybně nechutného, až se jí z toho zvedal žaludek. S obavami znovu zalomcovala dveřmi a přiblížila nos k úzké štěrbině mezi veřejemi a samotnými dveřmi. Smrad tu byl silnější a vyvolal v ní vzpomínku. Něco podobného cítila, když jí bylo asi dvanáct. Procházeli se s kamarády po lese a narazili na mrtvého sysla. Tohle byl hnilobný pach, pach smrti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Geneze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.