KALIBR

DAVID BRUNS & R. J. OLSON

PRAVIDLA NASAZENÍ

KALIBR

Přeložila Jiřina Stárková

RULES OF ENGAGEMENT

Text Copyright © 2019 by David Bruns and J. R. Olson

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Jiřina Stárková, 2021

ISBN 978-80-242-7086-9

MELISSE A CHRISTINE

AMERIČANÉ

NÁMOŘNÍ AKADEMIE SPOJENÝCH STÁTŮ AMERICKÝCH

Don Riley, zástupce zpravodajské sekce J2, Kybernetické velitelství armády USA; externí přednášející, studijní obor kybernetická bezpečnost

Janet Everettová, námořní kadetka první třídy

Andrea „Dre“ Ramirezová, námořní kadetka druhé třídy

Michael Goodwin, námořní kadet čtvrté třídy

Watsonová, námořní kapitán, Námořnictvo Spojených států; velitelka kadetů

ZPRAVODAJSKÁ KOMUNITA SPOJENÝCH STÁTŮ

Elizabeth „Liz“ Soroushová, náměstkyně, Protiteroristické oddělení FBI; manželka Brendana McHugha

Brendan McHugh, námořní kapitán, Námořnictvo Spojených států amerických; velitel programu Trident CIA

Rick Baxter, zástupce ředitele Národní zpravodajské služby

Judith Hellmanová, ředitelka Národní zpravodajské služby

Sarah Jacksonová, námořní poručík, Námořnictvo Spojených států amerických; styčný a dohlížející důstojník kadetů, Kybernetické velitelství armády USA

Traftonová, admirál, Námořnictvo Spojených států amerických; velitelka Kybernetického velitelství armády Spojených států

Martha Raddabatová, vyšší důstojník zpravodajské služby; Brendanova nadřízená

Jenkins, inspektor dozoru programu Trident

Tom Price, brigádní generál, Letectvo Spojených států amerických; sekce J2, Donův nadřízený

Roger Trask, ředitel, Ústřední zpravodajská služba, CIA

SEDMÁ FLOTA NÁMOŘNICTVA SPOJENÝCH STÁTŮ

Martin Cook, viceadmirál; velitel

Bernard „Frajer“ Benson, námořní kapitán; náčelník štábu velitele floty

LETADLOVÁ LOĎ USS GERALD R. FORD

Manuel „Han“ Manolo, kontradmirál; velitel útočné skupiny

Diane „Ralph“ Hendersonová, námořní kapitán; velitelka křídla

Jim Gutterman, námořní kapitán; velící důstojník

USS BLUE RIDGE, VELITELSKÁ LOĎ SEDMÉ FLOTY

Weston Merville, komandér-poručík; vedoucí Oddělení informačních technologií a systémový administrátor

Jason Karrick, komandér; výkonný důstojník

Jurgens, námořní poddůstojník 1. třídy; útvar informačních technologií

USS KEY WEST, TŘÍDA LOS ANGELES, RYCHLÁ ÚTOČNÁ PONORKA

Langford, komandér; velící důstojník

Gordon Cremer, komandér-poručík; výkonný důstojník

Dawkins, námořní poručík; nižší důstojník

Williams, námořní poddůstojník druhé třídy; rádiový operátor

NÁMOŘNÍ JEDNOTKA SEAL

John „Winky“ Winkler, komandér-poručík; velitel jednotky

Sidney, Winklerův pracovní pes, belgický ovčák plemene malinois

DALŠÍ POSTAVY

SEVEROKOREJCI

Pak Myung-rok, důstojník zvláštních projektů Nejvyššího vůdce

Rafík Rošed, alias Yung Chul, agent divize tajných operací a mezinárodní terorista

Jun So-won, specialistka v oboru kybernetická válka

Kim Čong-un, Nejvyšší vůdce Korejské lidově demokratické republiky

Kim Daiwoo, přeběhlík; bývalý velvyslanec KLDR ve Spojeném království Velké Británie a Severního Irska

Kong Sung-il, druhý zástupce velvyslance Severní Koreje se sídlem v Hongkongu

RUSOVÉ

Borodin Gerasimov, překupník zbraní

Alexi Aminěv, vůdce Bratvy na ruském Dálném východu

ČÍŇANÉ

Poručík Liu Wen, stíhací pilot

Kapitán Sun, velící důstojník, čínská ponorka Chang zheng 5

Kapitán Li Sandai, velící důstojník, čínská fregata Yangcheng

Poručík Wei, palubní důstojník, Yangcheng

Poručík Han Bingwen, 820. brigáda, druhý dělostřelecký oddíl

JAPONCI

Kapitán Akihiko Amori, velící důstojník, japonská fregata Sawagiri

Admirál Hideki Tanaka, komandér, Japonské námořní síly sebeobrany

VEDLEJŠÍ POSTAVY

Komandér-poručík Jake „Stopař“ Hanson, pilot boeingu P-8 Poseidon

Poručík Max „Taxi“ Weber, kopilot boeingu P-8 Poseidon

Richard „Dickie“ Davis, poskytovatel soukromých bezpečnostních služeb

Nigel Okumbe, poskytovatel soukromých bezpečnostních služeb

Marco Gonzales, náčelník stanice CIA, Buenos Aires, Argentina

Admirál Tom Williams, komandér, Tichomořské loďstvo Spojených států

Kapitán Bill „Fešák“ Ransom, velitel křídla, letadlová loď USS Reagan

ÚVOD

Řídicí centrum Rozvodných sítí Allegheny

Jamestown, Pensylvánie

E-mail dorazil do schránky s doručenou poštou v okamžiku, kdy Randy Waters zvažoval, že pro dnešní den počítač vypne. Věděl, že většina jeho kolegů nechává své stroje i monitory běžet přes noc, ale proboha – vždyť pracují pro energetickou společnost. Mohli by se snažit aspoň trochu šetřit.

Zpráva byla od jeho matky. V předmětu stálo Tátovy narozeniny?

Stáhlo se mu hrdlo. Jeho otec je zase v nemocnici. S rakovinou slinivky v posledním stadiu. Doktoři jim řekli, že se domů nevrátí.

Máma už není schopná sama řídit. Randy se pro ni zrovna chystal zajet, aby u táty uskutečnili druhou z každodenních dvou návštěv. Přes den, kdy je Randy v práci, si máma krátí čas brouzdáním po internetu. Podle předmětu e-mailu to vypadalo, že se dnes zabývala vymýšlením dárku pro jeho smrtelně nemocného otce, který má příští týden čtyřiaosmdesáté narozeniny. Jediné, co ten chudák pravděpodobně opravdu chce, je pokusit se strávit další narozeniny se svou manželkou, s kterou žije už sedmapadesát let.

Randy otevřel e-mail. Obsahoval jedinou řádku textu: Myslím, že by se mu líbilo tohle. Následoval odkaz. Žádné „Milý Randalle“ nebo „Líbá máma“ jako jindy. Jeho matka si na neosobní podobu elektronického sdělení zatím nezvykla. Její zprávy mají podobu dopisu s řádným oslovením a úvodním odstavcem o počasí, následuje hlavní sdělení a na závěr formální rozloučení.

Randy se zakabonil. Máma by možná měla zajít na psychoterapii.

Klikl na odkaz, aniž by ho prozkoumal podrobněji. Na obrazovce se objevila stránka Amazonu se zdvořilým oznámením, že hledaný předmět nebyl nalezen.

Randy zakroutil hlavou. Máma je pravděpodobně maličko popletená. Podle všeho už nezvládne ani jednoduchý úkon „vyjmout-vložit“.

Vypnul počítač a z věšáku na dveřích vzal bundu. Než došel k výtahům, mámin e-mail pustil z hlavy.

Škodlivý software osvobozený Randyho neopatrným kliknutím na odkaz si během několika milisekund našel cíl: nechráněnou bezpečnostní skulinku v nedávno aktualizovaném ovladači barevné tiskárny v kopírovací místnosti. Než se Randyho stroj vypnul, virus napadl každý zapnutý počítač připojený k tiskárně.

Když si Randy přivolal výtah, zákeřný software už číhal na pracovním stole vedoucího pracovníka velínu, Hermana Moisona.

V 18:45 se Moison jako každý večer před odchodem domů přihlásil do řídicího systému elektrárny, která se tyčila za oknem jeho kanceláře. Prostudoval obrazovku dispečerského řízení a sběru dat SCADA se stavem a operačními parametry všech šestadvaceti generátorů zásobujících elektřinou převážnou část národní elektrické sítě oblasti Středozápadu Spojených států amerických.

Herman spokojeně přikývl. Všem číslům úplně nerozuměl, nicméně soustava červených a zelených kódů mu to ulehčovala. Zelená je dobrá; červená špatná. Elektrony proudí správným směrem, jak s oblibou říkají zdejší inženýři. Všiml si, že generátor číslo 24 je dosud vypnutý a v režimu údržby.

Obrazovka blikla. Naklonil hlavu ke straně. Na displeji bylo něco jinak, ale nedokázal přesně určit co. Barevné kódování se nezměnilo, a tak usoudil, že je všechno v pořádku. Má za sebou dlouhý den. Kdyby se přes noc něco přihodilo, inženýři by mu zatelefonovali.

Při odchodu z kanceláře Herman zhasl. Místnost zalévalo jen namodralé světlo počítačového monitoru.

Škodlivý software, který pronikl do systému SCADA, splnil instrukce pro první část svého datového obsahu: posunul systém značení generátorů o jednu číslici. Veškeré povely určené pro generátor číslo 1 tedy proběhnou u generátoru číslo 2 a tak dále.

Dispečer následující směny Dustin Taft se uvelebil na židli s hrnkem čerstvě připravené kávy. Po posledním jednání s odbory teď zaměstnanci elektrárny pracují čtyři dny v týdnu při dvanáctihodinových směnách. Chvíli trvalo, než si zvykl, ale nakonec se mu to zalíbilo. Pravidelný třídenní víkend je příjemný bonus.

„Šéfe směny,“ zavolal na něj jeden z operátorů. „Tým údržby žádá o odstranění tagů u generátoru číslo dvacet čtyři.“

Taft přisvědčil. „Povoluje se. Test provedeme, až skončí večerní špička.“ Mezi pátou a desátou večer obvykle stoupne spotřeba energie až o dvacet procent. Souvisí to se zapínáním televizorů. V létě, kdy běží klimatizace, je zátěž ještě vyšší.

Jejich zákazník, Středozápadní distribuce energie, loni instaloval kompletní inteligentní sítě umožňující v reálném čase přístup k datům o spotřebě energie v celém systému. Vylepšení umožnilo rozvodné síti regulovat dodávku rychleji, avšak období kolem večeře je stále stejně kalamitní. Když lidi chtějí víc energie, Taft vyrobí víc elektronů; prostý zákon poptávky a nabídky.

„Tagy odstraněné, šéfe,“ hlásil operátor. „Jsme připraveni na test. Stačí zavelet.“

„Rozumím.“ Taft se zahleděl na monitor. „Co nevidět budeme potřebovat víc šťávy. Spustíme do chodu třiadvacítku.“

Operátor, místní mládenec a bývalý mariňák, pokyn zopakoval a naťukal do klávesnice sled příkazů. „Spouštím do chodu třiadvacítku.“

Taft ucítil pod nohama neurčité zadunění. Otřásla se okna. Na jeho monitoru se rudě zablesklo.

„Co se to, sakra, stalo?“ Taft se prudce otočil na židli. „Cos to udělal?“

Operátorův obličej zalévala jasně červená záře z obrazovky jeho počítače. „Ne-nevím… Jenom jsem –“

Taft vrhl pohled na přenos z bezpečnostní kamery z podlaží s generátory. Trvalo mu zhruba sekundu, než si uvědomil, že se dívá na obrázek natočený na bok. Přístroj se zřejmě vychýlil z držáku.

Výbuch. Okamžitě to zavrhl. V moderní elektrárně to není možné…

Obrazovku vyplnil vířící dým nebo prach, jako by ho provokoval k odhalení původu úkazu. Přiblížil obličej k monitoru, až se ho skoro dotýkal nosem, a polohlasně a nevěřícně mumlal mantru „Ne, ne, ne, ne …“

V oponě dýmu se vytvořila trhlina a Tafta se na okamžik zmocnila závrať. V prostoru, kde se předtím nalézal generátor číslo 24, byly jen trosky zkrouceného kovu a rozvalená základna. Na plošině ležela lidská těla a jeden z panelů hořel.

„Ty idiote! Pokusil ses spustit čtyřiadvacítku!“ zařval na operátora, ačkoli věděl, že to postrádá logiku. Softwarové blokovací prvky takové chybě brání. Je možné, že selhaly všechny najednou?

„Dělej něco, kurva!“ zahulákal Taft a snažil se ovládnout paniku v hlase. „Zavolej záchranku. Máme tam zraněné.“ Pravděpodobně mrtvé. Pětadvacetitunová ocelová turbína roztrhaná na smrtící granáty… Jeho mozek se vzpíral představě, co to mohlo provést s lidmi – s jeho přáteli – ve spodním patře elektrárny. Vzpomněl si na krátkou poradu před směnou. Kdo všechno tam dole je? Ani si nevzpomíná na jejich jména.

Konečně se vzpamatoval. Sáhl po telefonu na stole a strhl ho z vidlice. Celá elektrárna je vyřazená z provozu. Středozápadní distribuce musí vědět, že se v dohledné době provoz neobnoví. Zabloudil k nástěnným hodinám. Už uplynuly čtyři minuty. Je divné, že mu ještě nevolali.

Rozhovořil se ve chvíli, kdy se někdo ohlásil. „Tady je Taft z Allegheny. Hlásím výpadek. Rozsáhlá havárie. Celá elektrárna bude mimo provoz… nevím, jak dlouho. Ozvu se vám –“

„Podívejte se, Tafte. Tady máme větší průser. Celé východní pobřeží je bez proudu. Až obnovíte provoz, zavolejte nám.“

Spojení se ukončilo.

[ 1 ]

Studijní centrum kybernetické bezpečnosti Grace Hopperové

Námořní akademie Spojených států amerických,

Annapolis, Maryland

O rok později

„Třicet šest milionů lidí bez proudu včetně této školy po dobu téměř čtyřiadvaceti hodin. Čtyřicet šest obětí dopravních nehod, dvanáct mrtvých v nemocnicích bez dostatečných záložních zdrojů elektrické energie a tři mrtví při výbuchu v epicentru hackerského útoku v Rozvodných sítích v Allegheny.“

Don Riley se odmlčel a pohledem přelétl po dvanácti uniformovaných kadetech svého seminárního kurzu. Zmíněný případ zařazoval do učebních osnov pokaždé, protože ho všichni studenti zakusili na vlastní kůži, nebo aspoň znali někoho, kdo ho zažil.

Skoro všichni kadeti byli v nejvyšším, tedy čtvrtém ročníku Námořní akademie – až na dva. Kadetka Andrea Ramirezová ze třetího ročníku ho tmavýma očima pozorovala jako ostříž. Jako by si ukládala do paměti nejen jeho slova, ale každý jeho pohyb a gesto. Vedle ní seděl student prvního ročníku, čili zelenáč nebo bažant, jak svým nejmladším kolegům přezdívají starší studenti.

Účast bažanta v semináři pro pokročilé porušuje veškerá pravidla etikety Námořní akademie – ovšem Don byl neoblomný. Kadet Michael Goodwin není obyčejný zelenáč, nýbrž Donův zvláštní chráněnec.

Akademie má podobně jako všechny ostatní vyšší vzdělávací ústavy v Americe úspěšně zavedený a fungující náborový program pro sportovce. Na vyhledání a nalákání potenciálně nejlepších atletů se nikdo nerozmýšlí vydat peníze ani jiné prostředky. A Don uplatnil stejnou náborovou logiku i pro svůj studijní obor kybernetické bezpečnosti. Koneckonců právě proto ho Kybernetické velitelství Spojených států vyslalo na Akademii jako externího přednášejícího s cílem otestovat nový talent, totiž Goodwina.

Podle nejpřísnějších měřítek intelektu je Michael Goodwin génius. Podle nejpřísnějších měřítek společenských norem je v podstatě zázrak, že v téhle třídě vůbec sedí.

Goodwin sledoval Donův výklad s nehybným výrazem a jakoby zasněným pohledem. Tmavou pleť měl hladkou, bradu uvolněnou. Ten výraz však Don dobře zná. Goodwin nesní, jen pátrá po důležitých údajích.

Don si odkašlal a pokračoval. „Útok se uskutečnil prostřednictvím e-mailu odeslaného zaměstnanci na pozici středního úředníka ve správním oddělení Rozvodných sítí v Allegheny. Dotyčný klikl na odkaz, jímž si stáhl do počítače škodlivý software, který využil bezpečnostní chyby v ovladači tiskárny, z níž se infikovaly veškeré na ni napojené počítače.“

Ze zadní řady se ozvalo nevěřícné vyprsknutí. „Máte nějaký problém, kadetko Powersová?“ zeptal se Don štíhlé brunetky s odznakem velitelky roty na límci stejnokroje.

„Jen mě udivuje, jak jsou lidi hloupí, pane. Kdo může jen tak kliknout na náhodný odkaz?“

Don našpulil rty. „Změní se váš názor, když vám řeknu, že ten e-mail byl údajně od matky dotyčného? Mimoto se uvedený předmět týkal jeho otce, který tou dobou podstupoval v nemocnici intenzivní léčbu pokročilého stadia rakoviny slinivky. Co si o tom myslíte teď, slečno Powersová?“

Kadetka sklopila oči na lavici.

„Co se s ohledem na tuto informaci můžeme o útoku domýšlet?“

„Že to byl cílový zaměstnanec,“ ozval se něčí hlas.

„Přesně!“ Don vyhledal pohledem toho, kdo odpověděl. Podsaditá mladá žena se špinavě blond vlasy. „Prosím, rozveďte to, kadetko Everettová.“

„Fakt, že zpráva byla od jeho matky a týkala se jeho otce, naznačuje, že útočník danou osobu znal. Aby obešel spamové filtry, naboural se do e-mailového účtu jeho matky a zvolil předmět, který by zvýšil pravděpodobnost kliknutí na odkaz.“

„Zcela správně,“ přikývl Don. „To nebyl náhodný internetový virus, jaký chytíte při návštěvě pornostránek – které, jak vím, kadeti zásadně nevyhledávají.“ Poznámku ocenil rozpačitý smích. „Jednalo se o mimořádně promyšlenou akci cíleného phishingu, o záměrný útok na konkrétního jednotlivce. Tu osobu někdo důkladně prověřil a zneužil její slabé stránky.

Příslušný kyberútok však zkoumáme i z jiných důvodů. Mistrovským kouskem byl samotný kód. Virus uvnitř viru, a ten zase uvnitř viru. První úroveň využila bezpečnostní chyby v ovladači tiskárny k získání přístupu k co největšímu počtu pracovních stanic. Poté se čekalo, až se ve jmenované elektrárně někdo přihlásí do systému SCADA.“ Odmlčel se. „Mimochodem, co znamená zkratka SCADA… pane Nelsone?“ Vyvolal kadeta ze čtvrtého ročníku ve druhé řadě, který pospával. Mladík prudce zvedl hlavu.

„Dispečerské řízení a sběr dat, pane,“ odříkal kadet ryčným hlasem.

„Děkuju za vaše zaujetí, pane Nelsone,“ odpověděl Don a úsměvem se připojil k všeobecnému smíchu. „Jestli jste ospalý, možná byste si mohl stoupnout?“

Kadet se zdvihl ze židle. Don pokračoval. „Virus ve třetí úrovni byl rovněž cílený a inteligentní. Místo aby se snažil systém zlikvidovat, upravil jediný parametr, a sice číslování generátorů. Když se technik pokusil přes systém SCADA změnit operační proměnnou generátoru, ve skutečnosti odesílal povel jinému zařízení. Ve velíně se domnívali, že spouštějí pracující generátor, ale připojili k síti ten, který byl mimo provoz. Co nastane, když se snažíte během zlomku sekundy rozjet rotor z nuly na tři tisíce šest set otáček za minutu, pane Nelsone?“

„Výbuch, pane?“

„Výbuch.“ Don přestal přecházet sem a tam a otočil se ke třídě. „Kromě toho, že zabila tři lidi, výsledná exploze zničila většinu generující kapacity. Jenže náš nenápadný malware měl ještě závěrečné poslání.

Termín národní energetická síť napovídá, že jde o ucelenou jednotku. Ale není to tak. Je to mozaika území a zděděných operačních systémů uplynulých sta let. Hackeři nezaútočili na rozvodnou síť v Allegheny náhodou. Tamní elektrárna úzce souvisí s provozem Středozápadní distribuce. Lokalita je spojovacím článkem mezi přenosovou sítí na východním pobřeží a na Středozápadu. To jsou dvě oddělené společnosti používající dva rozdílné operační softwarové systémy se dvěma odlišnými úrovněmi kybernetické bezpečnosti.

Malware přeskočil mezi Allegheny a Středozápadní a sejmul každý distribuční uzel dotčené sítě. Existuje jediný způsob, jak virus zkrotit, a sice zastavit provoz na osm hodin a potom spouštět jednu síť po druhé, což se také stalo.“

Don čekal, až studenti informaci zpracují.

„Obrovské ekonomické ztráty, zmařené lidské životy, a to kvůli jedinému e-mailu. Nemá smysl odsuzovat chlapíka, který klikl na odkaz ve zprávě od své mámy. Lidi jsou zkrátka lidi; provádějí věci, jež si nepřejete, aby dělali. Nejsme tady od toho, abychom se pokoušeli změnit lidskou povahu. Jsme tu proto, abychom našli hackery a zaťali jim tipec.

Nedělejte si iluze, přátelé. Je to regulérní válka, přímo před našima očima. Dennodenně na náš útočí všelijací jedinci s cílem nám uškodit. S radostí nám bodnou kudlu do zad jisté zahraniční subjekty: ruští ‚vlastenečtí hackeři‘, Severokorejci, čínské kybernetické korporace, a dokonce izraelská jednotka 8200 ze země, kam posíláme miliardy dolarů. Nemluvě o soukromém sektoru.“

„Pane?“ Zase Everettová. „Kdo to byl? Kdo se naboural do systému v Allegheny?“

Don se nevesele usmál. „Nakousla jste ošidné téma, slečno Everettová. Hackeři nám nenechávají navštívenku. Jejich kód musíme rozpitvat, analyzovat souvislosti útoku, vysledovat zdroj e-mailů a tak dále. Teprve potom jsme schopni provést poučený odhad, kdo to udělal.“

„Tak kdo to byl?“

Don pokrčil rameny. „V tomto případě to bylo jednoduché. K útoku se přihlásila skupina napojená na Islámský stát, neboli na Daesh, jak je známý ve světě. Podle našich nynějších pravidel nasazení jsme reagovali zintenzivněním bombardování a útoky dronů. Všichni podezřelí pachatelé byli zabiti.“

„A to se opravdu stalo?“ Zdá se, že Everettová se jen tak nedá odradit.

„Proč se na to ptáte, slečno Everettová?“

„Právě jste popsal scénář, který byl částečně špionáž a částečně hack. Takovou schopnost předtím nebo zatím ISIS neprokázal.“

Don se zamyslel. Z téhle třídy potřebuje někoho vybrat – a tahle kadetka je zřejmě nejzapálenější ze všech. „Téma přisouzení akce a její veřejné potvrzení probereme v dalších hodinách, kadetko. Končíme.“

Ostatní odcházeli, ale Everettová vyčkávala. „Ale tak to ve skutečnosti neproběhlo, že ne?“

„Slečno Everettová, jsem zástupce sekce J2 Kybernetického velitelství. Víte, co to znamená, viďte?“

„Ano, pane. Podílíte se na akcích kybernetické války. Pomáháte uskutečňovat to, co už dělá Námořní akademie.“

„Správně. Můj úkol coby externího přednášejícího je podmíněný dodržováním přísných bezpečnostních zásad. Pokud vám řeknu, že se stalo přesně tohle, musíte moji odpověď přijmout jako fakt.“ Dívka na něj upírala bezelstné bystré modré oči.

Ze zkušenosti věděl, že jsou dva druhy kadetů: jedni jsou nadaní od přírody, druzí dělají všechno pro to, aby se udrželi nad vodou. Janet Everettová patří k těm druhým, je dříč, který věnuje čas navíc tomu, aby dospěla k cíli. „Ačkoli existuje jiná odpověď, o níž nemůžu mluvit,“ dodal mírně.

Krátce přikývla.

„Rozumím, pane.“

„Kadetko Everettová, co si myslíte o studentech z nižších ročníků v našem semináři?“

Svraštila čelo. „Ramirezovou znám, navštěvovaly jsme spolu spoustu jiných přednášek. Je spolehlivá. A pokud jde o toho zelenáče Goodwina? Je nezvyklé mít v tak pokročilém kurzu bažanta. Ale slyšela jsem, že mu to myslí.“

„I tak se to dá říct.“ Don potlačil smích. Výraz „že mu to myslí“ zdaleka nevystihuje Michaelovu schopnost rozpoznávat v kódu hledaná schémata. „Máte dojem, že mezi ním a studenty z vyšších ročníků může vzniknout nějaké napětí?“

Everettová pokrčila širokými rameny. „Je to možné. Záleží na tom, jak se s tím Goodwin vypořádá. Tak už to chodí.“

„Po příští hodině se rozdělíme do skupin. Chci, abyste vy, Ramirezová a Goodwin byli v jednom týmu. Rozumíte?“

Věděl, že jeho žádost není férová. Everettová si to vyloží jako rozkaz. Je mladý podporučík, ne chůva. Don nemá důvod pověsit jí na krk dva mladší studenty, nicméně mu instinkt napovídal, že je pro daný úkol jako stvořená.

Everettová měla veškeré právo zeptat se ho, co z toho pro ni vyplývá. Ale ona místo toho bez zaváhání přisvědčila.

„Rozumím, pane.“

[ 2 ]

Sídlo Britské tajné služby (MI6), Londýn

Ve filmech bývá rozbor události čili debrífing s přeběhlíky vypjatá záležitost s palbou otázek s cílem svědka zaskočit a vyvést z míry, přičemž jeho odpovědi pokaždé odhalí nějaký zásadní zvrat v ději.

Skutečný debrífing není zdaleka tak vzrušující. Každá minuta osobního kontaktu s dezertérem vyžaduje nejméně desetiminutovou přípravu. K položení otázky a sledování jeho počáteční reakce máte jen jednu příležitost, kdy musíte určit, jestli je přeběhlík opravdový, nebo jde jen o dvojitého agenta. Ovšem tohohle chlapíka mají Britové ve vazbě už týdny. Šance, že se dvěma americkým agentům podaří najít nezodpovězenou otázku, je bezmála nulová.

Zvláštní agentka FBI Elizabeth Soroushová pozorně sledovala malý monitor zobrazující výslechovou místnost. Kim Daiwoo byl menší šlachovitý muž, ale rysy jeho tváře nesly náznaky někdejší podvýživy. Je možné, že i bratranec Nejvyššího vůdce, přestože až z třetího kolene, zakusil v minulosti hlad?

„Můžeme začít?“ zeptal se muž vedle ní. Rodilý Kanaďan Reggie Bowerman byl statný muž s věčným tmavým strništěm na obličeji a podle všeho vážil dvakrát víc než Korejec. Jako zástupce Odboru boje proti financování terorismu a sekce finanční kriminality Ministerstva financí Spojených států pomáhal Liz s aspekty praní špinavých peněz daného protiteroristického případu.

Zazubila se na něj. „Jdeme na to. Já se zaměřím na podstatu věci, ty se do toho vložíš s technickými detaily, jak jsme se dohodli. Platí?“

Reggie v odpovědi vztyčil palec.

Kim vzhlédl, když do místnosti vešla Liz a za ní hromotlucký Reggie. Pomalu si stoupl, krátce se uklonil, a jakmile si Liz sedla, zaujal opět své místo.

Otevřela spis na stole a z kapsy saka vyndala pero. Celý výslech se zaznamenává, ale ona si i přesto s oblibou zapisuje poznámky. Pomáhá jí to přemýšlet.

„Dobrý den, pane Kime. Jsem zvláštní agentka Federálního úřadu pro vyšetřování Elizabeth Soroushová a tohle je můj kolega, agent Reginald Bowerman z Ministerstva financí Spojených států amerických. Já řídím Společné protiteroristické operační jednotky Spojených států – víte, co to je, pane?“

Diplomat promluvil s kultivovaným přízvukem, svědčícím o jeho britském vzdělání. „Domnívám se, že vyšetřujete teroristické činy proti Spojeným státům. Ale tohle je Anglie. Proč jste tady?“

„Pokud nás vyšetřování terorismu zavede za vnější hranice Spojených států, pane Kime, překročíme je.“ Položila před něj fotografii. Na zlomek sekundy rozšířil oči a tváří mu přelétl stín.

„Znáte toho muže, pane Kime?“

Diplomat znovu nasadil nevzrušený výraz. „Ano, znám. Je to Pak Myung-rok, je… Mám dojem, že slangově se tomu říká ‚šíbr‘ Nejvyššího vůdce.“

Liz a Reggie si vyměnili pohledy. „A co ten termín říká vám, pane Kime?“ zeptal se Reggie.

„Když Kim Čong-un potřebuje vyřídit něco mimo normální cesty obchodu nebo diplomacie, obrátí se na tuto osobu.“ Kim poklepal na fotku.

„Rozumím,“ řekla Liz. „Máme důvod se domnívat, že Pak je zapojený do praní špinavých peněz jak v USA, tak tady v Evropě. Víte o tom něco?“

Kim se pohodlně posadil. „Ano, nepochybuju, že je do praní špinavých peněz zapojený. Co chcete konkrétně vědět?“

Reggie se naklonil nad stůl a začal Kima bombardovat otázkami. Liz usoudila, že severokorejský přeběhlík odpovídá na všechno okamžitě a pravdivě, nicméně jí vrtala hlavou jeho počáteční reakce na obvinění z praní peněz.

Diplomat se uklidnil, jako by předtím čekal, že se ho zeptají na něco jiného. Na něco daleko nepříjemnějšího.

Reggie si všechno zuřivě zapisoval. Časy, data, návštěvy banky, diamanty pašované v diplomatických zásilkách, pokoutný prodej zbraní, podloudnou dopravu ropy. Vypadalo to, že Kim je pro ministerstvo financí učiněný zlatý důl.

Konečně se Reggie naklonil k Liz. „To mi stačí,“ prohlásil.

Liz upřela pohled na Kima, ale neřekla nic. S prodlužujícím se tichem diplomatův úsměv postupně mizel. Reggie si poposedl a ona mu naznačila, ať mlčí. Kim sklopil oči na stůl.

„Na co jste si myslel, že se zeptám, pane Kime?“ otázala se ho.

Oslovený se pokusil úsměv oživit. „Nevím, jak to myslíte, agentko Soroushová. Právě jsem vám poskytl množství informací o Pakově nezákonné činnosti v oblasti praní peněz. Odpovídal jsem pravdivě. Nic jiného v tom není.“

„Odpovězte mi, pane Kime.“

Severokorejec se ošil a zaprosil pohledem.

„Reggie,“ vybídla kolegu. „Můžeš odejít.“

„Podle plánu debrífingu máme, co jsme potřebovali, je to tak?“

„Pan Kim a já potřebujeme probrat ještě jedno téma. Uvidíme se v hotelu.“

Liz prodlužovala ticho i po odchodu svého kolegy. „Neodejdu, dokud mi to nepovíte,“ zdůraznila.

„Viděla jste moje blízké? Jsou v bezpečí?“ zeptal se Kim. Neotřesitelnou diplomatickou masku vystřídal uštvaný výraz.

„Budou v bezpečí – za předpokladu, že se rozhodnete plně spolupracovat.“

Kim si povzdychl. „Pak je playboy. Vede pohádkový život. Nejvyšší vůdce nad ním drží ochrannou ruku. Jezdí na nákladné obchodní cesty a uzavírá smlouvy pro režim. Všichni vědí, že si dává stranou peníze pro sebe, ale pokaždé se ochotně podělí se svými kamarády. Paka měl každý rád.“

„Měl?“ opakovala. „Už nemá?“

„Před čtyřmi lety Pak přivezl do Pchjongjangu cizince. Přemluvil Nejvyššího vůdce, aby mu poskytl azyl. Zanedlouho se Pak kromě praní peněz začal věnovat i něčemu jinému. Svého přítele využil k tomu, aby plnil tajné úkoly pro Nejvyššího vůdce. Vzpomínáte na toho novináře v Německu, který zkoumal dodávky potravin do Severní Koreje?“

Liz si nejasně vybavila autonehodu a konspirační teorie. Přikývla.

„Má ho na svědomí ten Pakův kamarád,“ zdůraznil Kim.

„Jak to víte? Viděl jste ho při činu?“

Kim zavrtěl hlavou. „Při tomhle zrovna ne.“ To už se hojně potil a těkal očima po místnosti.

„V tom případě to jsou jenom dohady.“

„Nejsou. Vím to, protože jsem ho tajně převážel do Spojeného království.“

„Provedl snad něco, když se tam pohyboval?“

Kim přisvědčil. „Byla to hračka,“ pokrčil rameny. „Měří skoro metr osmdesát, má evropské rysy a hovoří anglicky se španělským přízvukem.“

Liz ucítila mrazení v zádech. „Můžete to zopakovat?“

Kim si otřel čelo hedvábným kapesníkem. „Kterou část?“

„O přízvuku,“ hlesla Liz.

„Je španělský, ale ne evropský, spíše –“

„– jihoamerický,“ dokončila za něj Liz.

„Správně.“

Liz se zvedla tak rychle, že se Kim bezděčně přikrčil. Podala mu ruku. „Děkuju za váš čas, pane Kime. Hodně štěstí. Doporučím vám poskytnutí azylu.“

Vyšla z místnosti a vpadla do nejbližší kanceláře. „Potřebuju zabezpečenou linku do USA. Rychle, prosím.“

Při volbě čísla asistenta svého manžela ve Washingtonu, DC se jí třásla ruka. Těch deset minut, než sehnali Brendana, se neskutečně vleklo. Je možné, že je to skutečně on? Po tak dlouhé době?

„Liz? Copak, miláčku? Stalo se něco –“

„Našla jsem ho, Brendane. Vím, kde je.“

„Kdo?“

„Rošed. Našla jsem Rafíka Rošeda.“

[ 3 ]

Blíže neurčené místo na ruském Dálném východě

Pakovi Myung-rokovi někdo rázně stáhl z hlavy látkovou kuklu. Zamžoural do jasného světla kajuty letadla.

„Vítejte v Rusku,“ pozdravil ho člen jeho doprovodu lámanou angličtinou a ostře se zasmál. Jeho kumpán se k němu přidal.

„Tak dost!“ Nový hlas; hlas, který Pak zná. Borodin Gerasimov se musel v těsném prostoru kajuty letounu Gulfstream hrbit. Při pohledu na svého kamaráda v dobře padnoucím obleku, jak s nadávkami v ruštině vyhání pochopy, zaplavila Paka úleva.

Otočil se k Pakovi a natáhl ruku. „Pojď, příteli,“ vybídl ho v angličtině, tedy v jediném jejich společném jazyce. „Čekají na nás.“

Pak uchopil pečlivě pěstěnou ruku a stoupl si. Uhladil si sako obleku od Armaniho. Měl ho pomačkané. Nadcházející jednání bude možná nejdůležitější v jeho životě a takhle se s členy Bratvy, ruské mafie, setkat nechce.

Po dusnu v kabině Gulfstreamu ho chladný noční vzduch příjemně osvěžil. Stráže hrály celý čtyřhodinový let karty a ani mu nenabídly sklenici vody.

„Jak se daří Nejvyššímu vůdci?“ zeptal se Gerasimov. Jeho vycvičený anglický přízvuk prozradil západní vzdělání. Kdysi vtipkoval, že britské internátní ústavy jsou pro mezinárodního překupníka zbraní tou nejlepší možnou školou.

„Nejvyšší vůdce je ve skvělém zdravotním stavu,“ odpověděl Pak. „Těší se na plodný obchod s našimi ruskými přáteli.“

Ve tmě zazářil Gerasimovův úsměv. „Dej na mě, Paku. Jestli při tom jednání sehraješ dobrou partii, všichni zbohatneme. Ty, já i Nejvyšší vůdce.“ Zastavil se před nízkou budovou a ztišil hlas vydechující do vzduchu obláčky řídkého dýmu. „Dnes večer ti bude záležet jen na jediném člověku. Vůdcem Bratvy Dálného východu je Alexi Aminěv. Je tady doma. Buď opatrný – ten chlap je bestie.“

Pak přikývl. „Můžu se tady někde občerstvit? Nebo si před schůzkou dát vyžehlit sako?“

Noční ticho prořízl Gerasimovův hlasitý, bujarý smích. „Příteli, na tuhle schůzku nebudeš sako potřebovat.“ Položil mu ruku na záda a postrčil ho ke dveřím. Uvnitř bylo teplo a vlhko, ve vzduchu byl slabě cítit chlor. Gerasimov setřásl sako. „Jednání proběhne au naturel, jak říkají Francouzi.“ Podal sako ženě v bikinách.

Pak zůstal stát. Při jednání budou nazí?

Gerasimov luskl prsty. „Čekají na nás, Paku. Hni sebou.“

Čísi ruka mu zatahala za sako. Zvedl hlavu a spatřil další spoře oděnou ženu, která se ho pokoušela svléknout. Nebránil se. Co nevidět tam stál jen ve spodním prádle. Žena mu podala bělostný koupací plášť.

Gerasimov přecházel sem a tam. „Paku, obchod musíme uzavřít dřív, než budou našrot. Rychle!“

Pak se obrátil a svlékl si boxerky. Žena mu přehodila přes hubená ramena koupací plášť. Materiál byl na dotek měkký a nadýchaný, nákladný.

Gerasimov uchopil Paka za loket a vedl ho ke dveřím.

V první chvíli Paka napadlo, že vstoupili do luxusních evropských lázní. Rozlehlou místnost pokrývaly italské obkladové kachle ve vkusných zemitých odstínech. Prostor vyplňovaly bazénky různých tvarů i velikostí, oddělené chodníky z širokých dlaždic. Všechny nádrže měly pod vodou osvětlení, které dodávalo prostředí tajemný přísvit. V bazéncích a kolem nich polehávalo a postávalo asi dvanáct nahých mladých žen. Některé držely podnosy s nápoji, jiné se lepily k bokům hustě ochlupených ruských mužů. V pozadí hrál europop.

Pak se zhluboka nadechl. Tak tohle má být obchodní schůzka? Jako Kim Čong-unův nejvýznamnější delegát už zažil leccos, ovšem tohle je něco nevídaného. To má dojednávat mezinárodní obchod se zbraněmi před dvaceti svědky?

„Borodine!“ zazněl ryčný hlas z opačné strany místnosti.

Gerasimov přepnul do plného režimu obchodníka. S širokým úsměvem na tváři roztáhl paže a přešel po dlážděném chodníku; před sebou hnal Paka. „Alexi!“ zaburácel na oplátku.

Muž stojící v bazénu s vodou do pasu setřásl z paží vnadné dívky. Gerasimov se zbavil koupacího pláště a vkročil do vody. Paka nechal na kraji nádrže. Objal Alexiho Aminěva a oba si vyměnili vodopád vět v ruštině, jíž Pak neměl šanci porozumět.

Aminěv byl o hlavu menší než Gerasimov, měl rozložitá ramena a na hrudi husté šedivějící chlupy. S výraznou bradou a velkými ústy vypadal bodře, jako něčí dědeček.

Nicméně jeho tmavě hnědé oči bez výrazu a tvrdé jako kámen pověděly Pakovi pravý příběh; zachytily Pakův pohled a podržely si ho.

„Tak tohle je ten tvůj severokorejský přítel, Borodine?“ pravil Aminěv chraplavým hlasem. Jeho angličtina byla obstojná.

„Dovol, abych ti představil Paka Myung-roka, osobního vyslance Kima Čong-una.“

Pak Aminěvovi pohled oplatil a umínil si, že jím neuhne jako první. Konečně Rus kývl a plácl do vody. „Přidejte se k nám, Paku.“

Pak si nechal jednou z všudypřítomných mladých žen stáhnout plášť z ramen. Zřetelně si uvědomoval, jak vedle těch statných chlapů vypadá vychrtlý a holý. Vstoupil do vody. Byla horká a pálila, ale nehnul ani brvou.

Aminěv se pousmál, když se Pak posadil na dno a měl vodu až k bradě. Nepohodlí několikrát prodýchal. Gerasimov se uvelebil u protější stěny, paže roztáhl na vydlaždičkovaný okraj bazénku.

„Už vám Borodin řekl, co potřebujeme?“ zeptal se Aminěv konečně.

Další zkouška. „Borodin mi oznámil, že máte obchodní návrh pro Korejskou lidově demokratickou republiku. Nic víc.“

Aminěv zvedl ruku a jedna dívka mu podala skleničku vodky. Obrátil ji do sebe a ukázal na Paka. Dívka přeplavala bazén s plným „stakanem“. Pak sklenici vyprázdnil a vrátil.

Průzračný destilát byl ledový a propálil se mu rovnou do žaludku. Usmál se na Aminěva. „Dobrá.“

Vodka byla skutečně dobrá a zbavila ho palčivosti způsobené horkou vodou. Pak si otřel z čela pot, aniž spustil pohled z Rusa. Byl ochotný čekat třeba věčnost, až ten chlap promluví.

„Borodin mi řekl, že máte počítačové zbraně.“ Pohledem požádal Gerasimova o správný výraz.

„Kybernetické zbraně,“ upřesnil Gerasimov.

„Ano, kyber-zbraně. Počítačové viry.“

Aha, pomyslel si Pak, už jsme doma.

„Nejvyšší vůdce do odvětví kybernetické války štědře investoval. Patříme mezi nejmocnější země světa.“

Aminěv zúžil oči do štěrbin. „Proč kyber-zbraně? Myslel jsem, že Kimovi jde jedině o jaderný program.“

Pak zamrkal, aby vyhnal z očí pot. „Naše jaderné zbraně jsou určené k sebeobraně. Kybernetická válka nám umožňuje zaútočit na Spojené státy poněkud… delikátnějším způsobem.“

Aminěv si svlažil hrdlo další vodkou a naznačil dívce, aby podala skleničku i Pakovi. „Máme pro vás práci.“

Pak do sebe obrátil vodku. „Poslouchám.“

„Náš prodej zbraní v teritoriu klesl. Všude je klid. Chceme, abyste…“ Zakroužil prstem ve vzduchu a pohlédl na Gerasimova.

„… to trochu rozvířil,“ doplnil Gerasimov. „Alexi chce popostrčit svoje tržby zvýšením napětí v oblasti. Ale neusiluje o regulérní konflikty, jasné? Přeje si jen zasít nevraživost mezi sousedy.“

„Co přesně máte na mysli?“ zeptal se Pak.

Gerasimov pokrčil rameny. „Proniknout do čínských armádních databází, vyzradit pár vojenských plánů Vietnamcům, Filipíncům, Malajsijcům a podobně. Chceme, aby všichni pocítili nerovnováhu a znepokojili se. Nervózní národy nakupují zbraně.“

Naklonil se dopředu. „Uvědom si, Paku, že tahle operace vyžaduje obratnost. Nepřejeme si vyprovokovat válku, jen udělat rozruch, aby všichni sáhli do kapsy. Nebo dokonce začali licitovat o několik obtížněji sehnatelných položek.“

„O ruské vojenské přebytky?“

Gerasimov zaklonil hlavu. Jeho smích roznesla ozvěna celou místností. Honem tlumočil Aminěvovi a ten se rozhýkal s ním. Pak věděl, že překupník disponuje sítí, která mu umožňuje odebírat zdánlivě nekonečné množství zbraní od ruské armády. Často uvažoval, co by se stalo, kdyby Rusko potřebovalo mobilizovat svou bojovou sílu.

Pak přijal další vodku a nasadil zamyšlený výraz. Voda už měla tu správnou teplotu. Nadchází jeho nejoblíbenější část jednání: část, v níž dostane zaplaceno. „Kybernetická válka je drahá,“ poznamenal.

Gerasimov a Aminěv si vyměnili pohledy. „Uvažovali jsme o dvaceti milionech amerických dolarů, přirozeně diskrétně zpracovaných.“

„Hm, to je divné, Borodine,“ mínil Pak. „Čekal jsem čtyřicet milionů s tříprocentním manipulačním poplatkem.“ Pak vypil vodku. Milion dvě stě tisíc dolarů pro něj!

Trvalo další hodinu a chtělo to ještě tři panáky vodky, než se dohodli na dvaatřiceti milionech a milionu dvou stech tisících navrch pro Paka.

Z bazénu vycházel nejistým krokem. Gerasimov ho vzal za paži a odváděl k šatnám.

„Paku!“ zavolal za ním Aminěv.

S Gerasimovou pomocí se otočil k vůdci ruské mafie. „Jen počítače, rozumíš? Kybernetika. Žádné střílení. To obchodu neprospívá.“ Rus stál ve vodě, z porostu na hrudi mu stékala voda. Vypil s Pakem nejmíň osm skleniček vodky, ale jako by na něj alkohol neměl žádný účinek.

Pak se opřel o Gerasimova, aby udržel rovnováhu, a žertem se uklonil. „Jen počítače, Alexi. Za to ti osobně ručím.“

[ 4 ]

Sídlo CIA, Langley, Virginia

Kapitán Brendan McHuge dlouze vydechl a zaklonil se v kancelářské židli tak, že viděl na stropní panely. Právě ukončil čtvrté jednání dne týkající se jeho nejméně oblíbeného tématu, a sice rozpočtu. Ještě štěstí, že nemá na starost brífing o rozpočtu pro Kongres. To by nedostali ani cent.

„Tome, kolik mám času do další schůzky?“ zavolal do otevřených dveří.

„Patnáct minut. Koná se v operačním centru,“ odpověděl asistent. „Poslal jsem vám kopii vašeho denního rozvrhu.“

Brendan se lopotně prohrabával stohem, než dotyčný list našel. A pak že se šetří papírem… „Díky, Tome.“

Napil se teď už studené kávy a vychutnával okamžik klidu před další byrokratickou potyčkou. Pohledem zabloudil k rodinné fotografii na rohu stolu. Liz, s havraními vlasy, nejdelšími za celou dobu, co ji zná, a jejich dvě děti. Starší Beth zdědila po matce íránské rysy – tmavé vlasy, olivovou pleť a výraznou bradu. Ahmad, třebaže pojmenovaný po Lizině otci, nezapře jemnými rusými vlásky a popraškem pih na nose Brendanův irský původ.

Beth má večer zápas v T-ballu. Připsal si to na papír s denním rozvrhem. Musí být při tom; je na řadě. Kvůli Lizině práci pro FBI a jeho vlastním povinnostem u CIA mají poměrně rušnou domácnost.

Do kanceláře nakoukl Tom. „Pane McHughu? Za pět minut začíná jednání v operačním centru.“

Brendan se zvedl ze židle. Luplo mu v koleni a očekávaná bolest mu zkřivila obličej. Dávné zranění způsobené mladým severokorejským námořníkem ukončilo jeho kariéru u námořních jednotek SEAL a bylo dárečkem, který se mu neustále připomínal. Kráčel chodbou a snažil se koleno nešetřit. Podle lékařů ho udrží funkční jedině tak, že ho bude zatěžovat bez ohledu na způsobené nepohodlí.

Při vstupu na podlaží dozoru operace Trident jako by svlékl kůži. Na jedné straně dveří sídlila administrativa, rozpočtové oddělení a infrastruktura; na druhé straně si mohl zachovat aspoň křehké spojení s obdobím stráveným v terénu s programem Čiperná střevle, předchůdcem současného Tridentu.

Bylo těžké uvěřit, že to všechno zahájilo jedno vyřazené plavidlo floty Námořní akademie Spojených států. Ze začátku byla Čiperná střevle jen o málo víc než pouhý potrhlý nápad: vyberte civilní plachetnici, vybavte ji nejmodernějšími přístroji datového monitoringu a vyšlete na plavbu kolem světa. Stal se kapitánem čtrnáct metrů dlouhého plavidla Drzoun a hrál si na prachatého softwarového manažera, který má víc peněz než selského rozumu. Pár nejzapeklitějších informací získaných provozem systému SIGINT rozlouskl jen s pětičlennou posádkou.

Částečně díky jeho úspěchům se flota rozrostla na šest plachetnic s působností po celém světě. Čiperná střevle, program se směšným názvem, se stal tak úspěšným, že si ho vzala pod křídlo CIA a Brendana stáhli z terénu, aby mu mohl šéfovat. To bylo před šesti lety.

Putoval očima po obrovských nástěnných obrazovkách dominujících místnosti a čtyřiadvaceti kontrolních důstojnících na počítačových stanovištích. To je hlavní štáb Tridentu, nejnákladnějšího a nejctižádostivějšího zpravodajského programu v dějinách lidstva. Trident propojoval rozmanité plující základny ve společnou síť, již jeho analytici nazývali v-SIGINT, tedy zkratkou pro „virální signální špionáž“. Teprve začínají oťukávat, co všechno s danou kapacitou svedou.

Jako vždy zapátral na monitorech po Drzounovi, kterému kdysi velel.

„Je u břehů Turecka, pane,“ zavolal na něj pohotově technik.

Brendan se zahleděl na příslušný bod na mapě a vzrušením mu zahořely tváře. „Díky, Jenkinsi.“ Čas od času si připadal jako stárnoucí středoškolský rozehrávač, prožívající dávno minulé dny slávy.

Dlouhým krokem zamířil k hlavnímu stanovišti, kde ho očekával velitel hlídek. „Jak jsme na tom?“

„Dnes dopoledne je systém ve formě, pane. Máme zcela pokryté Středozemní moře i Indický oceán, Japonsko a Tchaj-wan bezmála z devadesáti procent, ovšem zbylou oblast Západního Pacifiku sotva z šedesáti.“

Brendan se zadíval na úsek oceánu mezi Tchaj-wanem a Malajsií. „Zbývá pokrýt ještě značnou část. Jak pokračuje instalace monitoringu u obchodních lodí?“

Supervizor zaníceně přikývl. „Skvěle. Tenhle týden to spustíme. Podle odhadu analytiků pokryjeme během měsíce víc než devadesát procent celé oblasti.“

Brendan si skousl spodní ret. Zahrnout prvek do společné sítě vojenských lodí je jedna věc, ale využití civilních plavidel mu dělalo vrásky. CIA vyvinula „černou skříňku“ o velikosti telefonní budky, již lze instalovat na každou loď. Spolupracující dopravní lodní společnosti obdržely za dodání linky na 220 voltů a za příslib mlčenlivosti slušnou sumičku. Ať se loď pohne kamkoli, jednotka automaticky shromáždí signály a následně je odešle. Pro obchodní společnosti, které odmítly účast, vytvořila CIA verzi se zdrojem energie s palivovými články. Jednotka se jednoduše připevní do nákladního kontejneru a naloží se jako běžný náklad putující od jedné operace CIA k další.

Mladík si odkašlal. „Jak to pokračuje se schválením statusu Piggyback, pane?“ Jeho hlas zněl nadějeplně.

Brendan potlačit zamračený výraz. Kontrolor měl teprve pár let po dvacítce a patřil k čerstvé líhni důstojníků CIA, kteří tělem i duší věří, že veškeré problémy lze vyřešit pomocí moderní technologie. Je-li k dispozici patřičná aplikace, stačí se posadit ke stolu a všechny záležitosti dnešního složitého světa se mu naservírují v přehledné tabulce.

Už stárnu, pomyslel si. Poslední dobou se mu ten pocit vkrádá na mysl poměrně často.

„Dnes máme představit operaci Hill,“ odpověděl konečně. „Předpokládám, že dostaneme zelenou.“

Velitel hlídek zvedl ruku zaťatou v pěst. „To je báječné, pane.“

„Jo. Báječné.“ Brendan se znovu zadíval na nástěnné monitory.

Hodnocení rizika ohrožení upozornilo v posledních deseti letech na zranitelnost vesmírných aktiv Spojených států. Pokud jde o globální umístění satelitních systémů a informačních prvků propojujících floty, předpokládaný první krok vedoucí ke zničení vojenské satelitní sítě by se při jakémkoli celosvětovém konfliktu očekával od druhé strany, přesněji od Číňanů nebo Rusů, kteří jsou stálými favority. Spojené státy by jim to pochopitelně oplatily stejnou mincí, takže během několika hodin by spolu naslepo zápolily dva virtuální válečné stroje.

To všechno změnila operace Trident. Program, který zpočátku fungoval jako pasivní základna SIGINT pro shromažďování signálů, se postupně stal rozšířenou analytickou sítí s nezávislou kapacitou zpracování údajů na všech platformách. A teď je díky Piggyback připravený na další krok: na virální komunikaci. Jakmile základna CIA obstará náležité pokrytí v náležitých lokalitách, mají v plánu využít Trident coby nezávislou velicí a řídicí síť. V případě ztráty satelitního pokrytí budou Spojené státy disponovat celosvětovým systémem plavidel a letadel.

Už měl tu čest vidět kompletně propojený řetězec flot s jasně žlutými liniemi postupujícími od jedné lodi k další, aniž by byl potřeba jediný satelit. Těšil se na brilantní prezentaci pro členy Kongresu.

Přesto v něm vzájemné propojení vyvolává obavy. Co když se do té komplexní sítě nabourá hacker? Copak tahle omladina vůbec nezná seriál Vesmírná loď Galactica? Cyloni zlikvidovali celou síť megapropojené pozemské floty jediným virem. Jednou se o tomhle podobenství zmínil na jednání štábu a všech jednadvacet analytiků na něj zíralo, jako by mu vyrostla druhá hlava.

Možná už to dělám moc dlouho, napadlo ho.

„To je všechno, pane?“ zeptal se supervizor.

„Jo,“ ukrojil s povzdechem Brendan. „To je zatím všechno.“ Pohledem znovu zapátral po drobném poblikávajícím bodu na mapě, znázorňujícím Drzouna.

[ 5 ]

Oddělení tajných operací, Ministerstvo lidových ozbrojených sil,

Pchjongjang, Severní Korea

Psací stůl byl mizerný kus nábytku z kovu a laminátového plastu, vyrobený pro mnohem subtilnější tělesnou konstrukci, než je ta jeho. Když se Rafík Rošed obtěžuje použít svou kancelář, což se stává zřídka, pokaždé se koleny praští o zásuvku.

Nechal muže v elegantním, formálním tmavém obleku zahájit rozhovor.

„Jak se vede?“ zeptal se Pak.

Rafík pokrčil rameny a zapálil si žalostnou ohavnou tyčinku, která se v KLDR považuje za cigaretu.

„Okamžik,“ zarazil ho Pak. Sáhl do náprsní kapsy a vyndal červenobílou krabičku marlborek. „Nabídni si.“

Rafík neprodleně uhasil nedopalek a sáhl po neotevřené krabičce. Sotva roztrhl fólii, ve stísněné místnosti zavoněl kvalitní tabák. Vyklepal z balíčku cigaretu, zapálil ji a dlouze, zhluboka z ní potáhl.

„Stejnou značku kouřil tvůj bratr, pamatuješ?“ poznamenal Pak s úsměvem.

Rafík upřel oči na hořící konec cigarety. Na Hašema si nevzpomněl měsíce. Jen on ho spojuje s tímhle chamtivým hubeným chlapíkem, který mu poskytl útočiště v téhle ničemné zemi, Severní Koreji. Byla to poněkud sporná laskavost – ale jak se říká, darovanému koni na zuby nekoukej.

„Nevlastní bratr,“ odtušil. Krabičku cigaret schoval do náprsní kapsy. Pak Myung-rok se tvářil, že tu drobnou krádež přehlédl, ačkoli pravé cigarety se na místním skvěle prosperujícím černém trhu vyvažují zlatem.

Rafík narovnal ramena. Tmavě zelená uniforma, již byl nucený v úředním prostředí nosit, mu byla těsná na těch nejméně vhodných místech. Omlouval to tím, že švadleny v tomhle Bohem zapomenutém koutu světa umí šít jen dvě konfekční velikosti: jednu pro koncentrační tábory, druhou pro jedince s postavou Nejvyššího vůdce, který na ně s úsměvem shlížel ze zarámované fotografie na stěně.

„Tak tedy nevlastní bratr.“ Pak si sedícího muže pozorně změřil. „Nicméně i tak to byl slušný člověk.“

Rafík něco zabručel. V tenkých svršcích polobotek měl nohy jako led. I ty mu byly těsné. V těchhle zpropadených budovách se zásadně netopí…

„Mám pro tebe práci, Rafíku,“ oznámil Pak.

Rafík. Oslovuje ho Rafík, ne Chul, jeho novým jménem, které používá v Severní Koreji. Chce mu tím jemně naznačit, že jde o zvláštní úkol?

„Jakou práci?“

Pak vytáhl z kožené cestovní tašky další krabičku marlborek a jednu si zapálil. Otevřený balíček položil mezi ně na stůl. Pokračoval anglicky. To Rafíka přimělo napřímit se na židli.

„Práci, vyžadující obratnost.“ Myung-rok uchopil cigaretu palcem a ukazovákem a namířil ji na Rafíka, jako by držel šipku. „Vlastnost, kterou spousta našich tajných agentů zoufale postrádá.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravidla nasazení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.