Sestřičky a jejich tajná přání

Donna Douglasová

A NIGHTINGALE CHRISTMAS WISH

Donna Douglasová: Sestřičky a jejich tajná přání

Copyright © Donna Douglas 2014

Translation © Petra Klůfová 2021

ISBN 978-80-249-4350-3

Věnuji své sestře Jane

1.

MRAZIVÉHO PROSINCOVÉHO RÁNA se sedmnáctiletá Frannie Wallaceová sešla s obyvateli vesničky v Penninském pohoří na nástupišti místního nádraží, aby své milované muže doprovodili do války.

Rekruti byli oblečení v nepovědomých khaki uniformách a s výstrojí na zádech se zdáli téměř k nepoznání. Otcové, manželé a synové objímali uplakané manželky a děti a zubili se, jako by o nic nešlo.

„Ale no tak, zlato. Nač ty slzy? Co nevidět mě máš zpátky.“

„Vrátím se do Vánoc, uvidíš. S těmi barbary zatočíme raz dva!“

„Hlavně mi napiš, až se maličké narodí, ano?“

Uprostřed nástupiště stál rozesmátý Matthew a vtipkoval s kamarády; v ledovém vzduchu se jim od úst vznášely bílé obláčky. Parta kamarádů šla k odvodu společně. Frannie připadalo k nevíře, že její bývalí spolužáci budou ve Francii bojovat za vlast.

A hlavně Matthew. S tou svěží tváří a krátce zastřiženými černými kučerami vypadal jako dospívající chlapec; podupával v nových lesklých bagančatech po námraze, aby se rozehřál. Frannie zaštípaly v očích slzy, ale hned je potlačila. Všichni si přece doma slíbili, že nebudou plakat!

Ne snad, že by jeho matka a sestry slib dodržely. Vzlykající Alice Sinclairová syna ustavičně objímala, rovnala mu límeček a uhlazovala kabát na prsou.

Matthew ji maličko rozmrzele odstrčil. „Nech mě, máti. Ještě by se mi mládenci smáli.“

„Nezapomněl jsi nic?“ nedala se odbýt Alice. „Vzal sis tu čokoládu a ty rezervní ponožky?“

„Dej mu pokoj, děvče!“ ozval se Matthewův otec. Hlas měl chraptivý dojetím. „Když je náš hoch dost starý na válčení, tak by se už měl umět o sebe postarat, nemyslíš?“

Tím ovšem znovu rozplakal manželku. Frannie si neuměla představit, co si Alice počne bez svého milovaného synáčka. I její tři dcery věděly, že jediný syn je mazlíček, na kterého matka nedá dopustit.

Ovšem Matthewa zbožňovali všichni, včetně Frannie.

Rozhlédla se a náhle si všimla Johna. Držel se stranou jako obvykle, mlčenlivý a pozorný. Ve třinácti John přišel ze sirotčince pracovat na farmu Sinclairových a spřátelil se s Matthewem. Osmnáctiletý mladík byl urostlý a širokoramenný, takže většina ostatních mladíků vedle něho vypadala jako školáci.

Nikdo ho nevyprovázel, nikdo se s ním nepřišel rozloučit, ale přesto tu stál hrdě a z mužného obličeje mu čišel vzdor.

Frannie k němu přistoupila. „Připraven do války, Johne?“ usmála se na něho.

Prudce smekl čapku z tmavé ostříhané hlavy. „Slečno Wallaceová?“

„Frannie,“ opravila ho. „Jsem jenom dcera ředitele školy, ne učitelka!“

Při pohledu na mladíkův ruměnec rázem svého vtípku zalitovala. „Promiň,“ vydechla.

Frannie zaplavil tak hluboký soucit, že mu podala čokoládovou tyčinku Fry’s Chocolate Cream, kterou měla pro bratra. „Tumáš, vezmi si to.“

John váhavě shlédl na čokoládu. „Myslíte to vážně? Co Matthew?“

„Však má dost.“ Frannie mžikla po svém miláčkovi, který se opět snažil uniknout z matčina objetí. „Pohlídáš mi ho, viď?“ Slova jí vyhrkla z úst dřív, než si je stačila promyslet.

„Postarám se, aby se Matthew nezapletl do nějaký rošťárny. Můžete se spolehnout.“

Frannie se žalostně usmála. „To ses uvázal k pěkné dřině, Johne! Matthewovi se průšvihy doslova lepí na paty!“ Hrdlo se jí sevřelo. Neplač, napomenula se v duchu. Prosím tě, neplač.

„Dohlídnu na něho, přísahám!“ vydechl John stísněně.

„A ty buď na sebe taky opatrný, slyšíš?“ dodala Frannie, když konečně trochu potlačila dojetí. John špičkou bagančete hrábl do námrazy na peroně.

„Na mně nesejde,“ zabručel.

„Ale ano, záleží i na tobě.“ Frannie pukalo srdce nad hochem ze sirotčince, který na světě neměl jedinou blízkou duši. Bezmyšlenkovitě hrábla do kapsy a vytáhla jedinou cennost, kterou měla. „Nastav ruku,“ vybídla Johna.

Udiveně zíral na hrubý šedý kámen, jenž mu vložila do dlaně. „Co je to?“

„Oblázek, který jsem si donesla z Kinder Scout, nejvyššího vrcholku našich Penin. Je to můj talisman. Co když přinese štěstí i tobě?“

John se nerozesmál. Matthew by určitě vyprskl smíchy, a právě proto mu Frannie svůj šťastný oblázek nakonec nedala; asi by svou dívku považoval za blázínka a odbyl by ji, že se bez talismanu obejde. Naopak John upřel na Frannie tak okouzlený pohled čirých zelených očí, jako by mu právě darovala korunovační klenoty. „Děkuju.“ Schoval oblázek do náprsní kapsy kabátu. „Budu ho hlídat jako oko v hlavě.“

Lokomotiva dlouze zasyčela a vychrlila oblak páry, jenž na okamžik zahalil peron. Vzduch čpěl puchem hořícího uhlí. Výpravčí foukl do píšťalky.

„Všichni nasedat!“

Vojáci se začali cpát ke schůdkům a Frannie se zpanikařeně rozběhla po peronu za Matthewem. Zahlédla ho nastupovat do vagonu.

„Matthewe?“ zkusila překřiknout hluk, ale mladík mezitím zmizel. Ve čpavé mlze se Frannie protlačila na okraj nástupiště, ale k její úlevě se Matthew vyklonil z okénka. „Tak tady jsi!“ zazubil se na dívku. „Už jsem myslel, žes na mě zapomněla.“

„Jak bych mohla?“ Frannie zvedla paže, aby dosáhla na Matthewovy ruce, a přitom se jí na prstu zatřpytil drobný osamělý diamant. Stále si na něj nezvykla; vždyť ho na prstě měla sotva den.

Ještě včera byla ta nejšťastnější, nejblaženější dívka na světě. A teď…

Zpanikařila. „Hrozně se bojím, Matthewe,“ vzlykla tiše. „Moc bych si přála, abys směl zůstat.“

„Vrátím se co nevidět, věř mi.“

Frannie vzhlížela do milované usměvavé tváře. Matthew byl vždy sebejistý, ale ne arogantní. Zlatohnědé oči mu zářily sebejistotou člověka, který o sobě neumí pochybovat. Byla to jedna z věcí, jež na něm milovala; škoda, že se s ní o tu sebejistotu nemohl podělit. „Budeš mi psát každý den, viď?“

„Frannie! Jedu tam bojovat, ne psát milostná psaníčka!“ Nad jejím zděšeným výrazem vyprskl smíchy. „Nedělej si starosti, Fran. A proboha, usměj se trochu! Nechci vzpomínat na tvůj utrápený výraz!“

„Promiň!“ Honem se přiměla k úsměvu, ale rty se jí roztřásly. „Ale jdi, blázínku!“ Naklonil se ještě níž, uchopil její tvář do dlaní a dlouze, pevně ji políbil. Frannie kolem sebe zaslechla smích a výskání, proto se v rozpacích odtáhla.

„Matthewe!“ Při pohledu na pobavené výrazy diváků kolem sebe dokrvava zrudla studem.

„To přece smíme, ne? Už jsme snoubenci.“ Matthew si zvedl k ústům její ruku a políbil prsten. „Počkej na mě, Frannie,“ poprosil. „Přísahám, že se domů vrátím jako hrdina a pak se vezmeme.“

„Ale já nechci, aby ses vracel jako hrdina. Hlavně se mi vrať v pořádku a zdravý.“

Její odpověď přerušil pronikavý hvizd výpravčího. „Zavřít dveře!“

Výpravčí prošel po peroně a mávl praporkem. Neznámé ruce odtáhly Frannie od vlaku, který pomalu obživl.

Vojáci viseli z oken zvolna odjíždějícího vlaku a zběsile mávali. Frannie zahlédla Johna. Seděl s obličejem přitisknutým na okno. Než ztratil Frannie z dohledu, ještě jí ostýchavě mávl. Frannie si vybavila Matthewovu prosbu, a dokud vlak nezmizel, usmívala se tak poctivě, až ji do tváří brala křeč.

Byla ráda, že se přiměla splnit Matthewovo přání; obzvlášť, když dorazil telegram.

2.

Listopad 1938

MLADÝ MEDIK VYPADAL jako dokonalé dvojče zástupkyně hlavní sestry.

Frannie Wallaceová musela zatnout zuby, aby nevybuchla smíchy: mladík měl na sobě podomácku spíchnutou uniformu hlavní sestry, zpod níž mu vykukovaly chlupaté kotníky; stál s rukama založenýma na vycpaném poprsí a na hlavě mu trůnil naškrobený čepec. Mračil se navlas stejně jako slečna Hanleyová.

„Je mi líto, pane Evansi, ale tohle skutečně nedovolím,“ pronesla Frannie důrazně, když si konečně byla jistá, že se nezačne smát.

Owen Evans se zatvářil schlíple. „Ale sestro, vždyť mi to dalo tolik práce!“

„V tom případě mě mrzí, že jste marnil čas, ale na vánoční slavnost vás takhle nepustím!“

Mladíci v hloučku kolem nesourodé dvojice brbláním vyjádřili nesouhlas. Dva z nich byli navlečení do proužkovaného stejnokroje nemocniční sestry; Frannie radši nechtěla vědět, jak k nim přišli.

Na druhém konci jídelny se na vánoční vystoupení chystali zpěváci: hrabali se v notách, procvičovali stupnice, aby si naladili hlas, či pobaveně pokukovali po improvizovaném zvýšeném jevišti, kde Frannie nesmlouvavě organizovala nadcházející večer.

„Chystáme zábavu pro pacienty i jejich rodiny!“ zvýšila hlas, aby ji bylo slyšet i přes tlumené protesty mladé nemocniční generace. „Nedovolím, abyste tu příležitost využili k zesměšnění personálu. Chudinka slečna Hanleyová by umřela ponížením, chápete?“

„Slečna Hanleyová?“ Evans se snažil předstírat nevinný údiv. „Ale to ne, sestro. Jak vás to napadlo? Neplánoval jsem se převlíknout za nikoho konkrétního, namouduši. Kde jste přišla na to, že… že tahle hrozná parodie míří na naši ctěnou zástupkyni hlavní sestry –“

Ostatní mladíci se pochechtávali. „No tak, sestro, nekazte legraci,“ odvážil se jeden z nich. „Vždyť o nic nejde.“

„Tak legrace, říkáte!“ zpražila ho Frannie mrazivým pohledem. „Jestlipak byste si troufli dělat legraci ze svých nadřízených lékařů? Obléknete se třeba jako pan doktor Hobbs nebo doktor Cooper? A co pan Latimer? Určitě by se náramně bavili.“ Mladíci přešlápli a sklopili hlavu jak pokáraní školáci. „Hned jsem si to myslela,“ kývla Frannie. „A přesto vám připadá zábavné utahovat si z vedení týmu našich ošetřovatelek?“

V rozpačitém tichu si Owen strhl paruku. Uměl si přiznat, že prohrál. „Nejspíš máte pravdu,“ broukl s povzdechem.

Studenti otráveně slézali z jeviště. Jeden z nich si cestou postěžoval: „Měla byste ze své přísnosti slevit, sestro; kdoví, jestli se o příštích Vánocích ještě uvidíme.“

„Pravda,“ připojil se další student. „Budeme zahrabaní někde v zákopu a střílet na Germány jak na krepové růže.“

Frannie zamrazilo v zádech. „Takhle nemluvte,“ napomenula mladíky.

Owen Evans se k ní obrátil: „A proč ne? Každý ví, že válce se nevyhneme.“

„Všichni kromě pana Chamberlaina!“ dodal jeho přítel kysele.

„Do války se nechce nikomu,“ povzdechla si Frannie smutně. „Po té poslední už vůbec ne.“

„Jistě, ale těžko si můžeme nevšímat těch hrůz, co Hitler provádí Evropě,“ namítl Owen Evans rázně. „A podpis nějakého papíru ho jistě nezastaví.“

„Potřebuje dostat lekci,“ připojil se další mladík. „Člověk má povinnost postavit se na stranu práva, ne? Jinak příště přijdeme na řadu i my.“

„To by mohl zkusit!“ vykřikl další ze studentů, podsaditý mládenec s naštvaným výrazem, a zaťal pěsti. „Dejte nám šanci bojovat! Však já bych Němčourům ukázal, zač je toho loket!“

„Nemáte potuchy, o čem mluvíte!“ vyštěkla Frannie nervózně. „Berete to jen jako zajímavý sportovní zápas? Ale válka nemá s fotbalem nic společného. S bojem neskončíte po odpískání a nevrátíte se odpočinout si domů. Někteří z vás by se nevrátili vůbec –“ Při pohledu na vyjukané tváře pod nouzovým pódiem se Frannie zarazila. „Tak či onak, až k válce to jistě nedospěje,“ dodala váhavě a sáhla po notových záznamech na stole. „Pokud chcete vystoupit ve vánočním programu, pánové, račte si vybrat jinou divadelní scénku. Tohle je nepřípustné.“

„Ano, sestro.“ Studenti odběhli bez slůvka odporu, jen si přitom mezi sebou něco špitali.

„Vidím, že díky vám teď mají o čem přemýšlet.“

Frannie se ohlédla a ve dveřích spatřila Kathleen Foxovou.

„Sestro, ani nevím, kdy jsi přišla!“ Chtěla vstát, ale Kathleen jen mávla rukou.

„Tady nejsme na oddělení, Fran,“ usmála se. Kathleen Foxová byla ve funkci hlavní sestry nemocnice Nightingale, ale Fran v ní pořád viděla hlavně tu dívku, s níž na ubytovně sdílela pokoj při studiu v Leedsu. Ta mladá, veselá dívka dosud vykukovala z Kathleeniných šedých očí a ze záblesku rudohnědých vlasů spoutaných bílým naškrobeným čepcem.

„Nesmíš je soudit moc přísně,“ usmála se na svou přítelkyni. „Ve svém věku prostě musí válku podceňovat, Fran. Vždyť to jsou ještě chlapci a nedomýšlí, o co jde.“

„No právě, jsou to chlapci a považují to za zábavu. Navlas stejně jako –“ Frannie se hryzla do rtu.

Stejně jako Matthew. A jak to s ním dopadlo.

„My ovšem víme, jak válka vypadá ve skutečnosti, že?“ doplnila Kathleen tišeji.

Kathleen stejně jako Frannie nejdřív pracovala jako dobrovolnice ve vojenské nemocnici, než začaly studovat ošetřovatelský kurz. Frannie se přihlásila, sotva dosáhla osmnácti let, aby aspoň v duchu byla blíž Matthewovi. O jeho pohřešování a pravděpodobné smrti se však dozvěděla ještě předtím, než ji odveleli do Francie.

„Každá zmínka o válce k nám vrací nehezké vzpomínky,“ kývla Kathleen na Frannie laskavě. „Ale utéct se před tím nedá.“

Frannie si povzdechla. Aspoň v tomhle bodě se Owen Evans nepletl. Ulice byly lemované pytli s pískem, v parcích vyhloubené zákopy jako útočiště pro lidi, které bombardování zastihne mimo kryt. Mluvilo se i o rozdělení rodin a o přesunu dětí z velkoměsta na venkov.

Zdálo se k nevíře, že teprve před pár týdny se země radovala poté, co premiér v Mnichově podepsal smlouvu zajišťující mír. Když se toho nedělního rána rozezněly kostelní zvony v celé zemi, všichni si oddechli, že válku se zřejmě podařilo odvrátit.

Brzy se však ukázalo, že Hitlerovy sliby nestojí v cestě jeho ambicím. V zemi zavládla rezignace a sklíčenost. Objevily se první fronty před radnicemi, kde občanům vydávaly plynové masky. Frannie ji zatím ještě nevyndala z krabice a nedokázala se k tomu ani přinutit. Už z pouhého pohledu na ni se jí dělalo zle.

„Věřím, že nakonec převládne zdravý rozum,“ povzbuzovala ji Kathleen.

„To doufám. Jen bych byla ráda, kdyby se o tom pořád nemluvilo.“

Obě se na chvíli ponořily do vzpomínek, ale pak Kathleen s úsměvem vzhlédla. „Pojďme se bavit o něčem příjemnějším, ano? Jak pokračují přípravy na vánoční koncert?“

Frannie se ušklíbla. „Bohužel jako každoročně.“

Každé Vánoce se v nemocnici Nightingale konalo představení pro pacienty i jejich rodiny a každý rok se Frannie zapřísahala, že se organizování vyhne. Ale jak se přiblížil listopad a sváteční období, při pohledu na všechny ty dychtivé tváře zase podlehla.

Kathleen na ni mrkla. „Neříkej, že tě to nebaví, Fran.“

„Snad i ano,“ připustila Frannie žalostně. „Jen se mi nechce trávit celé dny škorpením. A to už nemluvím o tom, že zase musím sestře Wrenové posté vysvětlit, proč nemůže zpívat duet s panem Cooperem.“

„Och, propána!“ Kathleen se v šedých očích uličnicky zajiskřilo. „Že by pan Cooper konečně džentlmensky podlehl?“

Frannie se spiklenecky předklonila. „Mezi námi, pan Cooper mě prosil, ať ho před ní zachráním. V téhle věci byl velmi nesmlouvaný.“

„Chudák sestra Wrenová!“

„Chudák pan Cooper, ne?“ Sestřina posedlost lékařem-porodníkem trvala už řadu let, třebaže šlo o ženatého muže, jenž se o ni nezajímal.

„My o vlku a…“

Frannie si všimla, že Kathleen se dívá ke dveřím, odkud k nim mířila staniční sestra Miriam Wrenová. V podpaží držela štos not. „Ach bože, neopouštěj mě,“ zaprosila Frannie. „Co jí namluvit, že musíme probrat důležité pracovní záležitosti?“

„Bohužel tě nezachráním, Fran. Za deset minut mám jednání s paní Tremayneovou.“

Frannie rázem zapomněla na svůj problém. „Proboha! Co asi chce?“

„Bůhví. Zajímalo by mě, na co si hodlá stěžovat tentokrát.“

„Třeba chce jen přátelsky prohodit pár slov?“

Kathleen se na ni shovívavě podívala. „Kdepak! Ta ženská je prokletí mého života. A co se stala prezidentkou Správní rady, je to ještě horší.“

„Pro tebe je slabý soupeř.“

„To doufám. Ovšem teď na nějaké dohadování opravdu nemám náladu.“

Frannie k přítelkyni tázavě vzhlédla, protože jí z hlasu vyčetla únavu. „Jsi v pořádku, Kathleen? Připadáš mi posmutnělá.“

„Nic mi není, díky za optání.“ Kathleen se opět usmála. „To jen že mám spoustu jiné práce než poslouchat stížnosti paní Tremayneové. A když už jsme u těch stížností…“

Mezitím k nim Miriam Wrenová došla a stoupla si přímo před Frannie, které tak zablokovala únikovou cestu. „Promiňte, sestro, ale mohla bych si promluvit se slečnou Wallaceovou?“

„Ale jistě,“ kývla Kathleen. „Nebudu rušit.“

„Och, sestro, není nutné, abyste odcházela…“ Frannie však nespasil ani zoufalý pohled upřený na dlouholetou přítelkyni.

„V pořádku, sestro. Musím se připravit na pracovní schůzku.“ Frannie zoufalým pohledem sledovala odcházející Kathleen, jež se u dveří zastavila na slůvko s hloučkem sester a vzápětí zmizela.

„Sestro Wallaceová?“ vnutil se jí do myšlenek hlas sestry Wrenové. „Směla bych si s vámi promluvit o duetu? Dostala jsem pár nápadů. Snad bych mohla s panem Cooperem –“

„Potřebuji si s vámi promluvit o oddělení urgentního příjmu.“

Constance Tremayneová nebyla zvyklá chodit kolem horké kaše. Posadila se naproti Kathleen s rukama zaťatýma do kabelky. Seděla vzpřímeně a strnule jako žehlicí prkno, nad nímž trčel dlouhý tenký krk a ještě výš utažený uzel černých vlasů. Trvale sevřené rty jí dodávaly kyselý výraz, jako by nepřetržitě ochutnávala citron.

„A o čem konkrétně?“ zeptala se Kathleen. Úsměvem maskovala napětí, na které měla po čtyřech letech ve funkci hlavní sestry nemocnice Nightingale plné právo. Paní Tremayneová si totiž stěžovala často a na vše.

„Vyrozuměla jsem, že sestra Percivalová odchází?“

„Ano. Stěhuje se do Devonu, aby se postarala o churavějící matku.“

„Budete tedy za ni shánět náhradu. Už jste si někoho vybrala?“

Kathleen měla sto chutí paní Tremayneovou odbýt, že to není její věc. Buď milá, napomenula se v duchu. Zkušenost ji poučila, že rozzlobená Constance Tremayneová může znamenat velký problém. „Chystám se tam převést některou ze staničních sester, možná sestru Lundovou.“

„A je to rozumný krok? Jistě, sestra Lundová je velmi schopná, ale urgentní příjem by měl vést někdo s praktickou zkušeností z chirurgie, nemyslíte? Nedávno jsem mluvila s doktorem McKayem a ten se svěřil, že se u nich stále častěji musí provádět menší chirurgické zákroky. Autohavárie a podobně. Posíláním pacientů na chirurgii se ztratí mnoho cenného času. Jistě by se hodila plně kvalifikovaná sestra s praxí na chirurgickém sále…“

„Chápu.“ Kathleen už uhodla, kam rozhovor směřuje a proč paní Tremayneová tak vehementně trvala na schůzce. Prezidentka správní rady se nejspíš považovala za chytrou, ale byla průhledná jako skleněné těžítko.

„Jistě, sestro, je to vaše rozhodnutí,“ pokračovala Constance. Než stačila Kathleen cokoliv dodat, pokračovala: „Pouze mi připadlo, že ideální kandidátkou by byla moje dcera Helen. Koneckonců, má už dvouletou praxi na chirurgii.“

A bylo to venku. Constance Tremayneová vytáhla eso a čekala na reakci hlavní sestry.

„Souhlasím, že Helen je velmi kvalifikovaná zdravotní sestra,“ přitakala. „Mám na ni jen ty nejlepší reference. Ovšem, je příliš mladá,“ zarazila paní Tremayneové rodící se samolibý úsměv. „Státní zkoušky složila před pouhými dvěma lety. Staniční sestra potřebuje nasbírat větší zkušenosti.“

„Helen by to jistě brala jako výzvu!“ prohlásila paní Tremayneová pohotově.

Helen by nejspíš neměla na vybranou, pomyslela si Kathleen. Jestlipak se Constance vůbec namáhala zjistit dceřin názor? Tušila, že se k tomu uchýlí jen málokdy.

Zamyslela se. Musela uznat, že Constance Tremayneová má pravdu; sestra s chirurgickou praxí by se na urgentním příjmu jistě uplatnila. Pokud věděla, doktor McKay doufal, že co nejdřív se k oddělení přidá další operační sálek.

Kathleen si však dělala starosti kvůli chudince Helen. Pouhé dva roky po složení státnic ještě nemusela být dost erudovaná a zocelená.

Jako by její váhání Constance vytušila, dodala téměř s omluvou: „Přiznám se, že k mému návrhu mě vedou osobní důvody. Jak víte, minulé dva roky nebyly pro mou dceru snadné.“

„Pravda,“ přikývla Kathleen. Helenin příběh znala celá nemocnice. Za svého snoubence se provdala narychlo v nemocniční kapli, ale už o pouhé dva týdny později se stala vdovou. Nešťastné děvče se zhroutilo, a dokonce panovaly obavy, že nesloží závěrečné zkoušky z ošetřovatelství, ale z Helen se nakonec vyklubala schopná sestra, na kterou všichni nadřízení pěli samou chválu. Kathleen mladou ženu obdivovala pro její vytrvalost i odvahu.

„Určitě by jí změna prospěla,“ objasnila paní Tremayneová. „Na chirurgickém oddělení zůstává až příliš dlouho.“

Kathleen zadumaně hleděla na ženu před sebou. Že by v ní přece jen doutnal plamínek lidskosti?

„Promluvím s Helen,“ slíbila. „Uvidíme, co na ten návrh poví sama.“

„Určitě bude více než ochotná!“ mávla Constance ledabyle rukou.

Kathleen si povzdechla. Nebohé děvče. Stejně jako dřív nakonec podlehne matčině železné vůli.

Kathleen sledovala odcházející paní Tremayneovou oknem. Zpříma rázovala přes nemocniční dvůr, jako by necítila prudké poryvy skučícího vichru, který sliboval brzké sněžení. Kathleen se navzdory žáru z rozpáleného krbu zachvěla. Neměla ráda ochromující příkrov zimy, kruté vichřice a holé, promrzlé stromy. Příliš jí to připomínalo smrt.

3.

V PROSINCOVOU SOBOTU se Helen Dawsonová vydala už dopoledne do chumelenice, aby položila květiny na hrob svého manžela Charlieho. Dnes by měl dvacáté páté narozeniny.

„Když se narodil, bylo navlas stejný počasí.“ Jeho boubelatá matka Nellie se u hrobu choulila do kabátu. „Sníh sahal až nad domovní schody. Táta musel proházet cestu, aby se porodní bába vůbec dostala ke dveřím.“ Zachvěla se. „No jo, Charlie nesnášel zimu, děťátko moje zlatý. Zlobil se, proč má narozeniny zrovna v zimě. Vždycky vrčel, že v létě by si je užil víc.“

Nellie se roztřásly rty a Helen začala rovnat karafiáty na urně: rudé květy na bílém sněhu. Pohledem se vyhýbala pomníku s vyrytým Charlieho jménem. Dokud ta písmena neviděla, zůstávala silná.

„Čas nic nezahojil, je to tak, děvenko?“ Nellie jí zřejmě četla myšlenky. „Už je to přes dva roky, a ještě jsem si nezvykla.“

„Jsem na tom stejně,“ přiznala Helen šeptem.

„Bůh ti žehnej, děvenko, to dá rozum. Taková bolest, ztratit ho hned po svatbě.“

„Aspoň že jsme tu svatbu stihli.“ Helen už ve svatební den znala Charlieho osud, ale byla pevně rozhodnutá přijmout jeho jméno. Bylo to smutné, ale těch pár posledních společných dní s Charliem hýčkala ve vzpomínkách jako drahokam.

Helen vyhrkly žhavé slzy, které si otřela rukavičkou. Ráda by byla jako Nellie, která uměla dát emocím průchod, ale matka ji vychovala jinak.

Nellie konejšivě položila dívce dlaň na rukáv. „Tak pojď, zlato,“ vybídla ji, „doprovodím tě k nemocnici.“ Pomalu kráčely zasněženou čtvrtí Bethnal Green. Bílé vločky se lepily na střechy a římsy, ovšem na dlažbě se měnily na šedivou břečku, jež se jim vsakovala do bot. To ovšem neodradilo výskající děti, které na hrubě stlučených sáňkách sjížděly svažitou ulicí a koulovaly se. Jedna koule minula Helenino rameno doslova o vlas.

„Jé, promiňte, paní!“ vykoukl zpoza rohu hošík a uličnicky se zazubil. „Házel jsem na kamaráda!“

„Čerti to jsou,“ potřásla Nellie hlavou a vlídně se usmála. „Ti moji byli úplně stejní. Jen co napadl první sníh, už řádili před domem.“

„My jsme si s Williamem taky hráli ve sněhu,“ zavzpomínala Helen. „Jednou se rozhodl ušetřit si práci se stavěním sněhuláka tím, že ve sněhu vyválel mě. Musela jsem stát bez hnutí, až jsem necítila nohy. Než to zjistila máti, málem jsem umrzla.“

„Inu, starší bratři,“ zasmála se Nellie. „Charlie s bratranci mučili naši Ivy úplně stejným způsobem.“

Znovu zvážněla. Helen se do Nellie zavěsila a společně míjely konec Columbia Road Market. Vzhledem k tomu, že bylo sobotní dopoledne, tržiště vřelo ruchem. Stánky přetékaly šálami, čapkami a rukávníky a stánkaři podupávali na místě, aby se zahřáli. Na konci ulice zamávala Helen a Nellie dvojice prodavačů od stánku s ovocem a zeleninou. Dawsonovi sem jezdili prodávat už pětadvacet let a znali se s každým.

„Když si za takovým stánkem představím naši Ivy!“ usmála se Nellie. „Vůbec by se jí nelíbilo, kdyby musela vstávat ještě za tmy a do mrazu.“

„Chcete ty dva zajít pozdravit?“ nadhodila Helen.

„A poslouchat jejich věčné nářky? Ani náhodou!“ Nellie zvedla oči k nebi. „Děkuju pěkně, zlato, ale radši si hezky popovídám s tebou. Pověz mi, co je nového ve vaší nemocnici.“

„Zvláštní, že jsem vám to ještě nevyklopila…“ Helen začala Nellie vyprávět, že od příštího týdne přechází do nové funkce na oddělení urgentního příjmu.

„Staniční sestra, říkáš? Děvče, ty jsi ale tajnůstkářka!“ Na Nellie ta novinka udělala dojem. „To je povýšení, rozumím tomu dobře?“

„Vypadá to tak.“

Nellie po ní kradmo mrkla. „Neříkáš to zrovna nadšeně, nebo se mi to zdá?“

„Ale to ne,“ nesouhlasila Helen. „To jenom – Prostě nevím.“ Chvíli hledala vhodná slova, kterými by vyjádřila obavy, jež jí v minulém týdnu ukrádaly spánek. „Nejsem si jistá, zda to zvládnu. Zkoušky jsem složila teprve před dvěma lety, takže povýšení je předčasné.“

„Zřejmě o tobě mají to nejlepší mínění, zlato.“

Helen už neřekla, že daleko větší roli v tom mohl sehrát matčin zásah. Když jí hlavní sestra ten návrh předložila, Helen jako by vedle ní viděla sedět svou matku.

Nellie stiskla dívce ruku. „No tak, vyklop to! Dobře vidím, že tě něco trápí!“

Helen se smutně usmála. Kéž by mohla s vlastní matkou mluvit tak důvěrně jako s Nellie!

Constance Tremayneová by její obavy nebrala vážně a dceru by odbyla s tím, ať není pošetilá.

„Dělám si starosti, že nezvládnu vést… ani obyčejné lůžkové oddělení, natož tak rušnou pohotovost, kde je pořád spousta zmatku,“ přiznala. „A sloužící sestra je navíc starší než já. Bojím se, jak mě přijme.“

„V tom případě jim musíš ukázat, že na novou práci máš, nemyslíš?“ povzbudila Nellie dívku. „Ostatně, ta vaše hlavní sestra by ti práci nedala, kdyby měla jen sebemenší podezření, že ji nezvládneš.“

„Máte pravdu,“ přikývla Helen. „Ale navíc se mi nechce odejít z chirurgie. Mám tu práci ráda.“

Nellie se viditelně otřásla hrůzou. „Zasloužíš si obdiv, děvče! Nesnesla bych celý den koukat, jak doktoři řežou do lidí!“

„Naučila jsem se nebrat je jako lidi, ale jako případy, kterým je třeba vrátit zdraví,“ objasnila Helen.

A právě to se jí na práci chirurgické sestry líbilo. Na sál přivezli pacienta, uspali ho, provedli zákrok a pacienta opět odvezli. Helen nemusela znát jeho příběh a dělat si starosti, zda se uzdraví a vrátí k rodině. Byla to pouhá jména na seznamu, zapomenutelná hned s koncem operace.

Zrovna míjely vysokou tepanou bránu do Victoria Parku. Za ní se rozvíral zimní pohádkový svět obydlený zasněženými kostrami černých stromů.

„Hádám, že přes vánoční svátky budeš ve službě?“ nadhodila Nellie.

„O tom jsem ještě nepřemýšlela,“ pokrčila Helen rameny. „Rozpisy služeb na oddělení budu nejspíš dělat já, ale nebylo by slušné vzít si volno, když i ostatní sestry chtějí být s rodinou.“

„A ty plánuješ navštívit rodiče?“

Helen zaváhala. „Nu, otec bude skoro celý den v kostele a William bude jako obvykle sloužit na oddělení. Doma bych pak zůstala pouze já s matkou…“ Nedořekla.

„A co kdybys přišla na svátky k nám?“ navrhla Nellie. „Bydlíme hned za rohem, a jak víš, uvidíme tě moc rádi. Děti v jednom kuse vyzvídají, kdy se konečně ukážeš.“

„To je od vás velmi laskavé, ale nechci obtěžovat.“

„Jakýpak obtěžování!“ nesouhlasila Nellie rázně. „Jsme přece tvoje rodina!“ Stiskla dívce ruku. „Charlie by si přál, abychom na tebe dohlíželi.“

Helen se usmála. Tahle hlučná a drsně upřímná rodina ji přijala zcela bez výhrad. Tím víc se styděla za aroganci, jakou jim dávala najevo její matka. Constance Tremayneová se nikdy nesmířila s faktem, že její dcera se vdala za syna obyčejného zelináře.

„Mrzelo by ho, kdybys pro nás byla cizí,“ přesvědčovala Nellie dívku, „a už vůbec by nechtěl, aby ses trápila.“

Její tón přiměl Helen zpozornět.

„Ale já jsem šťastná!“ namítla.

„Opravdu, děvenko?“

„Jistě. Jsem spokojená,“ zopakovala Helen neústupně, ale v duchu věděla, že už vlastně ani neví, jak vypadá štěstí. Po dlouhých dvou letech se pronikavá bolest nad ztrátou Charlieho proměnila na stále přítomný ochromující smutek. Pořád po něm toužila, ale už se ráno neděsila nového dne bez své lásky. Svět dosud zůstával zahalený šedým oparem stesku, ale byl snesitelný; jen občas ji bolest zaskočila jako výbuch sopky. Stávalo se, že po probuzení ze živého snu na vteřinku uvěřila, že Charlie je dosud s ní. V takových chvílích pod náporem žhavé bolesti sotva lapala po dechu a přála si zemřít.

Nellie se odmlčela. „Už jsi uvažovala o nový známosti, zlato?“

Helen se k ní šokovaně obrátila. „Cože? To ne!“

„A proč ne? Nemůžeš přece zůstat nadosmrti sama, zlato! Kolik je ti? Čtyřiadvacet? Jsi mladá holka –“

„O nikoho nestojím!“ prohlásila Helen neústupně.

„To říkáš teď, ale dřív nebo později se někdo objeví. Věř mi, že Charlie by určitě nechtěl, abys žila jako jeptiška. Můj chlapec přál všem co nejvíc štěstí.“

„Nechci žádnou známost!“ stála Helen na svém.

„Jak myslíš, zlato. Ale pamatuj si, že až se začneš scházet s nějakým mužským, já budu jenom ráda.“

Helen zaskočeně přemýšlela. Dokud se o tom Nellie nezmínila, ani ji nenapadlo myslet na novou lásku. Ne, nebylo to jen z úcty k Charliemu, ale opravdu si neuměla představit, že jiný muž by jí dokázal vstoupit do srdce jako její kučeravý Charlie.

Mlčení se prodlužovalo a Helen se nakonec s úlevou zastavila před branou nemocnice.

„Nu, ráda jsem tě viděla, děvenko.“ Nellie přitiskla teplé rty na Heleninu zmrzlou tvář. „Hodně štěstí do nový práce. A nezapomeň, co jsem říkala, slyšíš? O Vánocích tě moc rádi uvidíme!“

„Zkusím se zastavit,“ slíbila Helen, třebaže předem věděla, že nepřijde. I po dvou letech ji každá návštěva Charlieho domova příliš bolela, protože už nebyl jeho součástí.

4.

PO PROBDĚLÉ NOCI Helen v pondělí ráno vstala a stačila se obléknout dávno předtím, než jí služka v půl sedmé donesla čaj do pokoje.

„Och, omlouvám se, sestro! Netušila jsem, že jste vzhůru!“ vyhrklo děvče, když postavilo tác na noční stolek. „Většina sester nechce před půl sedmou budit, víte? Do služby beztak nastupují až od osmi.“

„Špatně jsem spala,“ přiznala Helen. „Dnes mě čeká první den na novém oddělení.“

„Aha.“ Služtička se soucitně usmála. „Dala byste si teď dobrou snídani? Vajíčko na hniličku a toast? Jídlo vás třeba uklidní.“

„Děkuji, ale asi bych nepolkla ani sousto.“ Helen si přitiskla dlaň na žaludek zaťatý křečí.

„Nedáte se přemluvit, sestro? Přece nepůjdete do služby o hladu, no ne?“

Po služčině odchodu se Helen posadila k toaletce, aby si vyčesala vlasy do uzlu. Ve strohém šedém stejnokroji vyzařovala přísnou autoritu, ale z bledé oválné tváře jí hleděly vylekané hnědé oči. Proboha, podaří se jí vůbec přesvědčit personál z oddělení urgentního příjmu, že je schopná sestra, když sama sobě nevěří?

O Heleninu dnešní nespavost se přičinily nejen obavy, ale i naprostý klid v křídle, kde měly pokoje staniční sestry. Byla zvyklá slýchat z chodby hlučné hlasy a výbuchy smíchu, ovšem tady vládlo ticho jako v kostele.

Vypila čaj a začala přecházet po pokoji; přitom si před zrcadlem několikrát upravila stejnokroj a převázala si tkanici tvrdě naškrobeného čepce pod bradou, ale stále nebylo ani sedm. Nakonec se Helen rozhodla zamířit na urgentní příjem trochu dřív a v klidu poznat všechny sestry, jejichž směna začínala už v sedm. Jistě to bude lepší než čekat se sevřeným žaludkem v pokoji.

Oddělení urgentního příjmu bylo otevřené ve dne i v noci, protože přijímalo všechny naléhavé případy z ulice. Z vysokého klenutého okna nad dvojkřídlými dveřmi proudilo ven světlo do zimní tmy.

Hlavní místností na oddělení byl prostorný klenutý sál, velký jako tenisový kurt a zaplněný řadami prázdných dřevěných lavic. Na konci sálu klimbala za vyvýšeným recepčním pultem unavená studentka ošetřovatelství, jež v rámci praxe právě sloužila jako noční sestra.

Helenin příchod ji prudce vytrhl ze spánku.

„Ach, sestro!“ ohlédla se k hodinám. „Tak brzy jsem vás nečekala!“

„Nic se neděje. Jen mě napadlo se rozhlédnout předem a trochu se zorientovat,“ usmála se na ni Helen. „Rušná noc?“

Děvče se uklidnilo. „Doktor McKay a doktor Adler nastoupili do služby před deseti minutami a poslali doktora Rosse domů.“

„Kde jsou?“

Studentka ukázala na krátkou chodbu za pultem. „Vyšetřovna číslo tři, sestro.“

„Rovnou se tam zajdu představit.“ Helen se usmála na sestřičku. „Děkuji. Můžete jít na ubytovnu.“

„Jé! Děkuji, sestro!“ Studentka znovu mžikla na hodiny a rozzářila se.

Helen si vzpomněla na svoje vlastní studentská léta, kdy také byla vděčná i za pět minut ušetřených ze směny.

Po dívčině odchodu si Helen sundala kabát a pověsila ho do šatny, načež zamířila k vyšetřovně. Užuž zvedala ruku, aby zaklepala, když za dveřmi zaslechla hlasy.

„Neříkám víc, Davide, než abys jí dal šanci; zatím nevíme, jaká je, souhlasíš?“

„Prosím tě! Víme přesně, jaká bude! Je to přece dcera paní Tremayneové!“ Druhý hlas měl kultivovaný skotský přízvuk a čišel opovržením.

Helen se zdviženou rukou zkameněla.

„Třeba nebude tak hrozná. Pokud vím, na chirurgii si jí moc vážili,“ namítl první hlas.

„Pak je škoda, že si ji tam nenechali.“

Muž se srdečně rozesmál. „Davide, já tě nepoznávám! Tak netolerantního tě neznám!“

„Proti tomu děvčeti nemám nic osobního, aby bylo jasno. Ale je to pořád jen děvče. Proboha, Jonathane, vždyť nedávno byla ještě studentka! Na vedení našeho oddělení potřebujeme zkušeného profesionála!“

Helen zalil žhavý ruměnec studu. Bylo jí jasné, že by měla odejít, ale nohy ji odmítly poslouchat.

„Vztekáš se, protože se nikdo nezajímal o tvůj názor.“

„Možná ano. Ale divíš se mi? Beru svou práci vážně a štve mě, že nám vnutili protekčního spratka jenom proto, že si dcerunka prezidentky Správní rady zatoužila hrát na jiném písečku.“

Helen se odplížila ode dveří, i když to bylo zbabělé. Kdyby byla skutečná dcera své matky, vpochodovala by do místnosti a vyřídila si to s lékaři z očí do očí, místo aby se snažila zalézt někam do kouta.

Vrátila se do recepce ve chvíli, kdy denní sestry přicházely do služby. Byly celkem čtyři: tři studentky a vysoká blondýnka v tmavě modrém stejnokroji kvalifikované sestry. Čtveřice spolu živě brebentila, ale rázem zmlkla při pohledu na Helen.

„Ach, dobrý den! Vy musíte být naše nová staniční!“ uvítala ji světlovláska s širokým úsměvem. Byla o pár let starší než Helen, dlouhonohá a vláčná, s hustými řasami nad akvamarínovýma očima. „Jsem sestra Willardová a tyto studentky jsou Perkinsová, Kowalski a Frenchová,“ kývla k dívkám, které si Helen měřily číhavým pohledem.

„Dáte si šálek čaje, sestro?“ nabídla Willardová. „Většinou dáme konvici na sporák v tu chvíli, co přijdeme do služby.“

„Ne, děkuji.“ Helen byla zaskočená. Původně si představovala, že ihned po příchodu převezme velení, ale teď měla pocit, že přišla na dívčí večírek. „Mohla byste mě teď provést po oddělení, prosím?“

„Jak chcete,“ souhlasila sestra Willardová vesele a shodila kabát. „Perkinsová zatím může postavit na ten čaj, co myslíte?“

Sestra Willardová mluvila mnohem rychleji, než chodila.

„Provoz ambulance začíná v devět,“ drmolila. „V pondělí internista, v úterý ortoped, ve středu všeobecná chirurgie. Gynekologie přijde na řadu ve čtvrtek a v pátek ORL. Všichni naši doktoři jsou samozřejmě šeredové, jen doktor Cooper vypadá jako Tyrone Power. Nejprotivnější je pan Prentiss z ORL. Považte, že po chudince Kowalski mrsknul lavor plný vody pouze proto, že použila nesprávnou dezinfekci? Není divu, že s ním nechce nikdo dělat. Tamhle je sádrovna, tady máme malý operační sálek, kde řešíme drobná zranění. Umývárna jsou tyhle dveře. Smím se zeptat, jestli jste sestra pana Tremaynea?“

„Ano, jsem,“ potvrdila Helen a nakoukla do operačního sálku. Uklidnil ji už pouhý pohled na bílými kachlíky obložené stěny a prosklené skříňky plné lesklých nástrojů. Tenhle svět lesknoucí se čistotou a pořádkem důvěrně znala.

„Hned mě to napadlo. Jste mu podobná. Víte, párkrát jsem si s ním vyšla.“

„Vážně?“ Helen zkoumala chirurgické nástroje. Vyčištěné byly dokonale, ale ona sama by je urovnala mnohem líp.

„To bylo předtím, než jsem poznala svýho Joea; myslím snoubence,“ pochlubila se Penny Willardová a důležitě upřesnila: „Je policista.“

Když dokončily prohlídku oddělení, Helen o něm neměla snad jedinou informaci, zato věděla víc než zdrávo o Pennyiných svatebních plánech a o jejím názoru na ostatní sestřičky.

Penny brebentila rychle jako kulomet a Helen ani nestíhala zachytit všechno, co říká. Po návratu do recepce měla v hlavě chaos.

„Věřte mi, že jsem byla ráda, když nám jako nástupce po sestře Percivalové ohlásili právě vás,“ svěřila se Penny, která se pohodlně rozvalila za pultem. „Jako, nebyla špatná, to ne, ale s někým blíž našemu věku bude určitě větší zábava.“

„Zábava?“ zopakovala Helen.

„Vždyť víte… prohodit pár slov, zasmát se vtípku. A hele, už je hotový čaj!“ usmála se Penny na Perkinsovou, která přinesla tác. „Podle mě se vám tu bude líbit, sestro. Jsme jako jedna velká šťastná rodina.“

Helen marně dumala, jak se zachovat v téhle situaci.

Bylo jí jasné, že Penny Willardovou by měla usadit a hned od začátku jí dát najevo, že má hlavní slovo ona. Bohužel, poté co zaslechla rozhovor obou lékařů za zavřenými dveřmi, neměla odvahu vyrobit si tady dalšího nepřítele.

Ale možná měl ten lékař pravdu a ona je na tuhle funkci příliš mladá a nezkušená?

„Máte snoubence?“ dotírala Penny.

Šokovaná Helen na ni vytřeštila oči. „Jsem vdova.“

„No páni, jasně! Už si vzpomínám! To bylo hrozně smutný.“ Penny našpulila rty v soucitné grimase, kterou Helen už dlouho nesnášela.

Naštěstí Penny změnila téma a začala řešit ostatní zaměstnance oddělení. „A s našimi doktory jste se už poznala? Máme tu doktora McKaye – Skot, pekelně chytrý. A doktor Adler, takový medvědisko, ale hotový zlatíčko…“

„To je od vás velmi laskavé, sestro Willardová.“

Helen se prudce ohlédla a spatřila dva muže. Jeden byl obr s černým plnovousem a černou kadeřavou hřívou, druhý byl urostlý a štíhlý, s ostře řezanými rysy a pronikavýma hnědýma očima.

„Všimněte si, kolego, že podle sestry Willardové jsem zlatíčko, zatímco vy jste jenom nudně chytrý?“ zazubil se obr a černé oči mu jiskřily pobavením. „Co myslíte, že to o vás vypovídá?“

„Hádám, že víc to vypovídá o vás než o mně, kolego,“ odvětil doktor McKay suše. Kultivovaný hlas se skotským přízvukem opět vehnal Helen zahanbený ruměnec do tváří.

A ještě víc ji ponížil fakt, že lékaři ji nachytali popíjet čaj a klábosit s personálem. Další minus, pomyslela si.

Ovšem sestra Willardová si nepřipadala provinile. „Ale jděte!“ pleskla doktora Adlera škádlivě přes rukáv. „Už jste se seznámili s novou staniční sestrou? Sestro, tady máte ty dva, o kterých jsem mluvila, doktor Adler a doktor McKay.“

„Rád vás poznávám, sestro.“ Zdvořilý úsměv a pevný stisk ruky doktora McKaye neprozradily nic z jeho skutečných pocitů.

„Předpokládám, že sestra Willardová vám už stihla vyklopit všechna naše tajemství?“ pochechtával se doktor Adler. „To si pak těžko získáme váš respekt!“

„Pokud jde o respekt, to já si musím vysloužit ten váš!“ šeptla Helen a kradmo pohlédla na doktora McKaye.

Nedal najevo, zda si její špičky všiml. „Mám nechat otevřené dveře, aby nám neušlo, až se začnou scházet pacienti?“ nadhodil. „Zkuste nezapomínat, že jsme v práci.“

5.

SOTVA TO DOŘEKL, do ticha břeskně zazvonil telefon a sestra Willardová se po něm ihned natáhla.

„Tím telefonem nám posádky sanitek ohlašují nové případy,“ objasnil Helen tlumeně doktor Adler.

Helen se snažila zachytit každé slovo, kterým Willardová odpovídala.

„Rozumím. Auto a motocykl? Tři poranění, chápu. Jak závažné je to zranění hlavy?“ Penny si načmárala poznámku do rozevřeného notesu.

„Tak co máme?“ zajímal se McKay, sotva Penny zavěsila.

„Dopravní nehoda. Auto vjelo na Mile End Road do motocyklu; ten z motorky vyvázl s odřeninami a nejspíš s otřesem mozku ovšem řidič auta je v bezvědomí s podezřením na poškozenou páteř a spolujezdec má hlubokou řeznou ránu ve stehně a zraněné zápěstí.“

Všechny oči se upřely na doktora McKaye. „Zraněnou páteř pošleme rovnou na chirurgii!“ rozhodl. „Doktore Adlere, vy si vezměte na starost motorkáře, já se postarám o pořezanou nohu.“

„Dobrá,“ kývl Adler. „Sestro, mohla byste mi asistovat?“

„Ne, protože asistuje mně!“ uťal ho doktor McKay.

Helen si všimla pohledu v jeho pronikavých hnědých očích a domyslela si, že to pro ni bude vstupní test. A zřejmě ne poslední.

„Jak si přejete, pane.“ Obrátila se k dychtivě čekající studentce. „Perkinsová, zavolejte na chirurgii, ať vědí o novém případu předem. Pošlete tam někoho, kdo pomůže se sádrou. Frenchová, objednejte krev – nulku, protože pacientovu skupinu neznáme.“

„Žádná krev!“ utrhl se doktor McKay. „Nebude zapotřebí.“

„Ale hluboká řezná rána…“

„Záchranáři nemluvili o krvácení ohrožujícím život, ne?“

„To ne.“

„V tom případě ji nebudeme potřebovat.“

Doktor McKay odrázoval dřív, než stačila něco namítnout. Zavládlo rozpačité ticho. Dokonce i doktor Adler vypadal vykolejeně, když spěchal do ošetřovny připravit se na pacienta.

Helen se vzchopila. „Doktoru McKayovi budu asistovat jako sálová sestra,“ oznámila sestřičkám. „Kowalski, vy mi budete k ruce. A Frenchová, objednejte prosím tu krev.“

„Ale vždyť doktor McKay říkal –“

„Pro jistotu,“ nenechala ji Helen domluvit.

„Ano, sestro.“

Sotva se převlékla a umyla, dorazil první pacient. Až do chodby Helen slyšela, jak křičí bolestí.

Ramenem otevřela dveře do operačního sálku, kam záchranáři pacienta přinesli.

„To je dáreček!“ ušklíbl se jeden ze záchranářů na Helen. „Nadává celou cestu až z Mile End Road, jako by měl na kahánku!“

Helen pohlédla na pacienta. Byl mladý, něco přes dvacet, a voskově zsinalý obličej se mu leskl potem.

„Moje noha!“ skučel mladík. „Ježíši, moje noha!“

„Hele, přestaň hulákat! Jsou tu dámy,“ zavrčel na něho záchranář a omluvně se obrátil k Helen: „Promiňte, sestro.“

„To je v pořádku,“ soustředila se Helen na mladého muže. „Co nejrychleji ho přesuňte na stůl, prosím.“

Mladík řval bolestí, i když Helen odstranila improvizovanou dlahu velmi citlivě. Obvaz byl prosáklý krví a pod ním spatřila nechutný lesk obnaženého svalu.

„Vyvádí jako blázen, co?“ zakřenil se záchranář.

„Však byste při takovém zranění křičel navlas stejně!“ Helen zkoumala ránu. Byla hluboká a uvnitř vězely úlomky, v nichž poznala sklo, ale zažila už horší. Saniťák měl pravdu, že mladík by neměl tolik vyvádět; pokud tu ovšem není něco jiného, co se zvenčí nepozná…

Uvědomila si, že mladík na ní visí zoufalým pohledem, a konejšivě se usmála. „Nemějte strach, dám vám něco na bolest a ránu vyčistím.“

Píchla zraněnému injekci morfia a zrovna mu opatrně vyplachovala ránu, když dovnitř vešel doktor McKay; ruce v rukavicích držel nad hlavou.

Oči nad chirurgickou rouškou měl tak zlověstně zachmuřené, až Helen málem ztratila odvahu promluvit. Beztak se mýlí… ale co když ne? Odhodlaně se nadechla. „Pane doktore, podle mého názoru pacient utrpěl frakturu femuru.“

Lékař svraštil čelo. „Sanitáři se o ničem podobném nezmínili!“ usekl.

„Sanitáři nemají k dispozici rentgen,“ namítla Helen.

„Vy také ne, sestro.“

„Jistě, ale poznám, když pacient trpí větší bolestí, než… než odpovídá zranění,“ zajíkla se.

Uvědomovala si, že spor s lékařem je ten největší zločin, jehož se personál může dopustit; jako sestra měla jen co nejzručněji a nejrychleji plnit zadané příkazy. Na druhou stranu nezapomněla, že lékaři – a to i chirurgové – jsou jenom lidi a dělají chyby jako každý smrtelník. Helen už zažila situace, kdy pacient zemřel na sále jen proto, že chirurg něco opominul nebo si nikdo netroufl rozporovat jejich mínění.

Lékař se na Helen dlouze zadíval a ta už skoro věřila, že ránu bez ohledu na její připomínku prostě zašije. K její úlevě shlédl na mladíka a broukl: „Dobrá, tak se podíváme, co jste si u té bouračky vykoledoval, co vy na to?“

Pacient omámený morfiem jen zasténal.

Helen bez dechu sledovala, jak doktor McKay pinzetou jemně prozkoumává ránu. Ponížilo by ji, kdyby se mýlila, ale na druhou stranu už kvůli tomu mladému muži nechtěla mít pravdu.

Doktor McKay náhle vzhlédl ke Kowalski, jež čekala u dveří. „Sestro, zavolejte na chirurgii a ohlaste, že jim posíláme zlomeninu femuru. A upozorněte i rentgenologa.“ Pak se obrátil k Helen: „Zřejmě jste měla pravdu, sestro,“ zamumlal.

Helen mlčela. Chvíli vládlo trapné ticho, zatímco čekali na sanitáře.

O pět minut později už přenášeli mladíka na lehátko. „Opatrně,“ varoval doktor McKay. „V ráně zůstaly střepy. Kdyby jeden z nich prořízl tepnu…“

Ještě nedořekl a z rány vystřelil zběsilý gejzír krve. Helen chňapla ručník a začala ji otírat, jenže krev látkou rychle prosákla a v hustém lepkavém proudu se jí valila po rukou.

Doktor McKay sáhl po škrtidle a Helen odhodila ručník a rukama zajela na okraj mužovy pánve, kde palci přitiskla tepnu přímo na kost. Položila se do stisku celým tělem, až se jí po krví kluzké podlaze smekaly podrážky.

Než doktor McKay nasadil škrtidlo a proud krve zastavil, palce rukou jí zmrtvěly. Zatímco lékař podvazoval oba konce tepny a snažil se je spojit, kontrolovala pacientův stav.

„Jak je na tom, sestro?“

„Dýchá hodně mělce,“ oznámila Helen a prsty lepkavými od krve mu hmatala pulz. „A pulz má výrazně nepravidelný.“

„Budeme potřebovat krev. Zavolejte na –“

„Už ji tady máme.“ Helen pokývla na Kowalski, jež odběhla.

„Jak…?“ Z lékařova výrazu za chirurgickou maskou bylo znát, že neví, zda se hněvat za neuposlechnutí rozkazu, nebo jí být vděčný za předvídavost. Nakonec to McKay prostě přešel.

„Píchnu mu vasopressin, dokud má aspoň trochu slušný krevní tlak, dám na ránu tlakový obvaz a pošleme ho na chirurgii. Tam už ho dají do pořádku,“ sdělil Helen věcně.

Zatímco se doktor McKay věnoval pacientovi a přikládal na ránu obvaz napuštěný vazelínou, Helen v sousední přípravně připravovala termofory a přikrývky, aby pacient při převozu neprochladl.

O patnáct minut později už mladíka vezli na chirurgii a Helen s McKayem osaměli v umývárně.

Helen nenápadně mrkla, jak si lékař drhne ruce pod proudem vody. Chirurgický plášť měl umazaný od krve, ale Helen bylo jasné, že sama nevypadá o nic líp: bílý plášť měla krví nasáklý skrz naskrz.

McKay jí neřekl ani slovo, dokonce nedal najevo, že vůbec vnímá její přítomnost. Nemusel. Helen věděla, že na operačním sálku obstála.

Tak či onak, otluče doktoru McKayovi jeho pohrdavé řeči o hlavu.

6.

NOVÝ PACIENT DORAZIL na oddělení sestry Blakeové dopoledne a po poledni byl už vzhůru a dával to všem přítomným hlučně na srozuměnou.

Frannie při odpolední vizitě slyšela, jak se jeho hlas rozléhá celou lůžkovou částí ortopedie.

„Vy to nechápete, ale já to opravdu musím vědět!“ hulákal muž zpoza zástěn, rozestavěných kolem jeho postele. „Proč mi nikdo neřekne, co se mu stalo?“

„Tady je někdo v dobrý náladě,“ zachechtal se pan Anderson, který tam ležel s artritidou.

„Zdá se.“ Frannie si vzala kartu z dolního čela postele. „Pane Andersone, prý jste si stěžoval na jídlo?“

„A to zase ne, bylo dobrý. Jen ho bylo málo.“

„Jistě. Potřebujete zhubnout.“

„Ale vždyť umřu hlady!“

Frannie se zadívala na muže, který z lůžka téměř přetékal. Ne, smrt hladem Freddiemu Andersonovi jistě nehrozila. „Je to pro vaše dobro, pane Andersone. Nadváha vám příliš zatěžuje klouby a to vám komplikuje léčbu artritidy.“

„Však já vím, sestro, ale mějte srdce! Chlap jako já na lupení pro králíky nevydrží. Pořádný steak a ledvinkový nákyp, to je moje.“ Olízl si mlsně rty.

„To vám věřím, pane Andersone, ale doktor to zakázal.“

„A nemůžu dostat aspoň suchar nebo tak? Abych přežil do večeře.“

Frannie se usmála na oblou tvář s prosebným výrazem a kývla na pacienta v sousední posteli: „Tak zkuste říct panu Maudsleymu; třeba vám jako obvykle dá ten svůj!“

„Já, sestro? Proč bych něco takového dělal?“ Eric Maudsley se snažil vypadat nevinně, ale nakonec se na sestru jen plaše usmál. Byl stejně hubený jako pan Anderson otylý a Frannie věděla, že oba muži se náramně spřátelili.

„Hádám, že nemá cenu lhát, Eriku,“ povzdechl si pan Anderson.

„Pravda,“ souhlasil jeho kamarád. „Sestřička má oči a uši všude.“

„To tedy mám,“ potvrdila Frannie. „Vážně, pane Andersone, ta dieta není za trest. Kdybyste se mohl trochu –“

„Ale já to musím vědět!“ zařval opět mladík za plentou. „Kde je Richard? Co jste s ním udělali?“

„No, abychom neudělali něco s tebou, ty řvoune!“ zabrblal pan Anderson.

„Nepříjemné. Ale jak říkám –“

„Zabil se? To proto mi nechcete nic říct?“

„On si nedá pokoj,“ vrčel pan Anderson. „Kčertu, snad nechce povykovat až do rána?“

„To jistě ne. Okamžik, prosím.“ Frannie vrátila kartu do držáku na čele postele a usmála se na oba muže.

Za zády ještě zaslechla pobavený hlas pana Andersona: „Ten si zavařil, Eriku. Sestřička vytáhla na válečnou stezku.“

„V pořádku, sestro. Dejte mu za uši!“ radil pan Maudsley.

Když Frannie došla k plentě, vykoukla zpoza ní studentka Effie O’Harová. „Pro-promiňte, sestro!“ zakoktala s panikou v modrých očích. „Snažím se pacienta zklidnit, ale –“

„V pořádku, sestro. Věřím, že děláte, co je ve vašich silách.“

Frannie se přísně zadívala na mladého pacienta. Vypadal zuboženě – zasádrovanou nohu měl zavěšenou v takzvaném Hodgenově aparátu, což byl systém závaží a kladek. V sádře měl i pravou ruku, obličej plný podlitin. Ze zelených očí však čišel vzdor.

„Kdo jste? Vy tady velíte?“

Pacientovu kartu si Frannie prostudovala hned, jak ho přivezli na oddělení. Adam Campbell, jednadvacet let, adresa v Pimlico. Zlomenina předloktí a femuru a přerušená femorální tepna. Na to, že zrovna utekl hrobníkovi z lopaty, vypadal dost naštvaně.

„Přesně tak, pane Campbelle,“ odvětila Frannie. „Co máte za problém?“

„Potřebuju vědět, co se stalo Richardovi!“

„Kdo je Richard?“

„Richard Webster, můj přítel. Řídil auto, když –“ Mladík křečovitě polkl. „Je v pořádku? Nikdo mi nechce nic říct.“

„To zřejmě z toho důvodu, že sami nevíme nic; a křikem na chudinku sestru O’Harovou to rozhodně nezměníte.“

„Ale…“

„Ale!“ Frannie zvedla varovně ruku, „když budete poslušný pacient, zkusím o vašem příteli něco zjistit.“

Mladík se tvářil nedůvěřivě. „A přijdete mi to říct?“

„Jistě. Nejdřív však přestaňte hlukem obtěžovat další pacienty. Souhlasíte?“

„No dobrá,“ zavrčel mladík neochotně.

„Výborně.“ Frannie kývla na Effie O’Harovou, která s ní vyšla před plentu.

„A teď, myslíte si, sestro, že toho pacienta zvládnete, nebo mám radši poslat pro jinou ošetřovatelku?“

Effie O’Harová se napřímila v zádech. Byla urostlá a štíhlá, s typicky irskou mléčnou pletí, blankytně modrýma očima a houštinou černých kučer, které jí ustavičně utíkaly zpod čepce.

„Zvládnu to, sestro!“ prohlásila.

„Hlavně ať zůstane co nejvíc v klidu. Už jste někdy měla pacienta v pooperační péči?“

„Ano, sestro.“

Frannie se ohlédla k plentě. „Zkuste od něho zjistit kontakt na rodinu či přátele, ať ho nikdo nehledá.“

Adam Campbell brzy po odchodu sestry Blakeové usnul a Effie zůstala sedět u lůžka a úzkostlivě hlídala, zda nedýchá mělce či zda není v obličeji zsinalý. Staniční sestře se nepřiznala, ale z péče o pacienty po chirurgickém zákroku měla strach. Stále se děsila, že něco zanedbá a její vinou pak umřou.

Spící pan Campbell se zdál milejší, než když byl vzhůru a protivně vyváděl. A vlastně ani nevypadal špatně. Měl pěknou postavu, světlou pleť a staromódně dlouhé vlasy se mu na krku kadeřily. Frannie usoudila, že mu na slunci vyskakují pihy.

Chvíli pozorovala, jak se mu pod přikrývkou zvedá a zase klesá hruď; zdá se jí to, nebo se skutečně zvedá míň než před chvílí? Rázem zpanikařila. A dýchá pacient vůbec?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sestřičky a jejich tajná přání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.