Originally published as “Liliane Susewind – Rückt dem Wolf nicht auf den Pelz!,”

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2011

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D – 69469 Weinheim

Illustrations: Eva Schöffmann-Davidov, 2011

Translation © Alena Bezděková, 2021

ISBN 978-80-242-7178-1

Jsem jiná

„Pozor! Přepadení! Poplach!“ štěkal bílý psík ze všech sil a cloumal vodítkem. „Vypadněte odtud, vy blbečkové! Už vás mám po krk!“

Lili, která kráčela po chodníku vedle svého psíka, tiše procedila mezi zuby. „Nech už toho, Bonsaji, neštěkej.“ Ale v duchu s ním úplně souhlasila – ti novináři fakticky dokážou lézt člověku na nervy! Unaveně si povzdechla. Od chvíle, kdy její maminka před několika týdny veřejně rozhlásila, že Lili umí mluvit se zvířaty, a když se zasměje, rostliny rozkvetou, život její dcery se proměnil v peklo.

Dům Větroplachových ustavičně obléhali reportéři a fotografové. Všichni toužili zahlédnout holčičku, která byla momentálně největší senzací a plnila novinové titulky. Celý svět chtěl zřejmě vědět, jak je možné, že úplně obyčejná holka s legračním jménem Liliana Větroplachová dokáže něco tak neuvěřitelného jako rozumět řeči zvířat.

Už skoro nikdo nepochyboval o tom, že její vlohy skutečně existují. V minulých měsících se totiž objevila řada svědků, kteří její schopnosti potvrdili. Do jednoho diskuzního pořadu se dostavil bývalý trenér koní jménem Robert, který moderátorovi vyprávěl, jak si Lili promluvila s hřebcem Hurikánem, a tím mu pomohla k vítězství v turnaji. Poté se přihlásilo několik novinářů ze severního Německa. Ti připomněli, že předešlé léto Liliana Větroplachová pobývala u Severního moře, když někdo záhadným způsobem zachránil hejno delfínů, kteří zabloudili do jeho studených vod. Také místní i obyvatelé sousedního Zupplingenu nadšeně vyprávěli, že viděli děvčátko s rudými kudrnami, jak mluví se zvířaty.

Lili už skoro nemohla vyjít z domu, protože ji na každém kroku sledovali paparazzi – tak se říká neodbytným reportérům a fotografům. Jakmile vykročila zahradní brankou na ulici, fotoaparáty začaly blýskat a kamery bzučet. Když šla Lili do školy, stáhla si kapuci od bundy co nejvíc do obličeje a tiskla se k babičce, která ji poslední dobou pokaždé doprovázela, a chránila ji tak před dotěrnými novináři.

I dnes babička odvedla Lili do školy a měla ji také vyzvednout. Právě teď si pevným krokem vykračovala před vnučkou, která ji následovala se sklopenou hlavou.

„Z cesty, vy krvelačné bestie!“ křikla babička na novináře a rezolutně pochodovala jejich směrem. Jeden z reportérů jí přesto zastoupil cestu a strčil jí pod nos mikrofon.

„Je nadání vaší vnučky dědičné?“ vyhrkl hlasitě a naléhavě. „Umíte také mluvit se zvířaty? Mají nějaké zvláštní schopnosti i rodiče té dívky?“

Místo aby mu odpověděla, babička si jen naštvaně odfrkla a vytáhla deštník. Rázně jej namířila proti reportérovi a s třesknutím otevřela. „Vypadni, ty ubožáku!“ zahřměla a šermovala otevřeným deštníkem jako nějakým mečem.

Bonsaj ji zdola podporoval hlasitým štěkáním. „Jo, nandej to těm mizernejm pisálkům!“ rozčiloval se a prudce trhal za vodítko, které Lili pevně svírala v ruce. „Zmizte, vy panáci!“ Lili zatáhla hlavu mezi ramena.

„Pojď, schovej se za deštník!“ křikla babička a ochranářsky vnučku objala kolem ramen.

Lili se těsně přitiskla k látce deštníku. Babička ji popadla za ruku a povzbudivě se na ni usmála. Lili jí pohledem poděkovala a obě se rozběhly. Společně spěchaly ulicí. Reportéři vyrazili za nimi jako smečka hladových šelem, ale znovu jim zatarasit cestu se už neodvážili.

Lili s babičkou a Bonsajem za chviličku doběhli až k jejich domu, a jakmile se protáhli zahradní brankou a přibouchli ji, reportéři to vzdali. Na pozemek rodiny je už sledovat nesměli.

„Jsou pořád dotěrnější!“ zlobila se babička. Nechápavě zakroutila hlavou a poskládala deštník.

„Takoví pitomci!“ stěžoval si současně Bonsaj. „Kvůli nim jsme už celou věčnost nevyrazili na pořádnou procházku. Jenom kvůli nim!“ Nesouhlasně zabušil přední packou do trávníku. „Pořád jen opakuješ, že se mám vyvenčit na zahradě, protože do parku si už vyjít nemůžeme. Jenže procházet se po zahradě je děsivá nuda, copak to nechápeš, Lili? Tady není cítit žádný z mých kamarádů, kteří pobíhají v parku!“

Lili ještě pořád lapala po dechu, ale stesk v Bonsajově ňafání nepřeslechla. Psi s oblibou zanechávají pachové značky pro ostatní psy. Jako by jim předávali kratičká psaníčka. Jenže do zahrady Větroplachových samozřejmě žádní cizí psi nechodili. A Bonsaj se musel už před několika týdny venčení v parku vzdát.

Když na to Lili pomyslela, bylo jí smutno. „Hrozně mě to mrzí, Bonsaji,“ řekla tiše, „taky bych se s tebou zase ráda prošla.“ Polkla. „Přála bych si, abych byla normální, pak…“ Zbytek věty se proměnil v potlačený vzlyk.

Bonsaj dotčeně nastražil uši. „Lili, ty nejsi veselá!“ vyštěkl. „Z očí ti teče voda! To je fakticky zlý znamení!“

Lili si otřela slzu z tváře. „To je v pořádku, Bonsaji,“ zašeptala.

Vtom se ozvala babička. „Kdepak, nic není v pořádku,“ dodala a starostlivě pohlédla na vnučku. „Měly bychom si popovídat.“

Udělala několik kroků do zahrady, posadila se na studenou zahradní lavičku a poklepala na místo vedle sebe. „Pojď sem, zlatíčko.“

Lili popotáhla nosem a přisedla si.

Bonsaj se rozběhl, vyskočil ke své paničce, postavil se na zadní nohy a starostlivě jí olízl obličej.

„Ti mizerové určitě brzo vypadnou,“ utěšoval ji horlivě. „Dřív tady taky nebyli. Takže je klidně možný, že zas brzo zmizí!“

Lili se trochu pousmála a láskyplně podrbala psíka za ušima.

Babička naklonila hlavu. „Lili,“ pronesla vážným tónem. „Je na čase, abychom si promluvily o tobě a… o tvé odlišnosti.“

Lili se na ni překvapeně zadívala. Babička s ní chce mluvit o její odlišnosti?

„Kvůli svým darům jsi jiná než ostatní,“ pokračovala babička. „Vím, že sis v minulosti mnohokrát přála, abys byla stejná jako jiné děti.“

Lili se na ni vyčkávavě podívala. „Chtěla bys být normální, protože ti občas tvé schopnosti připadají jako příliš těžké břemeno.“

Lili mlčky hladila bílého psíka, který se jí uvelebil na klíně.

„Ale jindy jsi pro změnu hrozně ráda, že jsi přesně taková, jaká jsi, že?“

Lili zírala na Bonsajovu bílou chundelatou srst. Až po chvíli odpověděla. „Víš, mně se líbí, že umím mluvit se zvířaty. A taky miluju všechny rostliny.“

Babička pomalu přikývla. „Holčičko moje, teď se tě zeptám na něco opravdu důležitého.“

Lili cítila, jak jí přeběhl mráz po zádech.

„Kdybys měla na vybranou…“ Babička se k ní naklonila. „Kdyby ses mohla rozhodnout, jestli budeš normální, nebo zůstaneš stejná…“ pátravě pohlédla na vnučku. „Co by sis zvolila?“

Lili se kousla do spodního rtu. To byla hodně těžká otázka. Zamyslela se. Být jako všichni ostatní by bylo krásné. Už by se nemusela trápit tím, že ji považují za divnou nebo za senzační atrakci. Mohla by žít úplně normálně. Ta představa se jí líbila. Ale pak pohlédla na Bonsaje, který jí klidně spočíval na klíně. Píchlo ji u srdce, když si představila, že by si s ním už nikdy nemohla popovídat. To by asi nepřežila!

„Radši bych chtěla zůstat stejná!“ vyhrkla prudce. „Chci si svoje schopnosti ponechat!“

„Nikdo ti je nebere, holčičko,“ uklidňovala ji babička s úsměvem. „Ale ráda slyším, že si doopravdy nepřeješ být jiná, než jsi.“

Lili sklopila hlavu. Vážně to řekla? No… řekla. A byla to pravda. Chce umět mluvit se zvířaty. Líbí se jí, že dokáže přimět rostliny, aby rozkvetly. Ale přesto by byla ráda jako ostatní… Jenže obojí mít nemůže.

„Tvoje schopnosti jsou dary,“ pokračovala babička. „Měla bys být ráda, že je máš.“

Lili hladila Bonsaje a mlčela.

„Díky svým darům můžeš udělat spoustu dobrého,“ dodala babička tiše. „Už jsi pomohla tolika zvířatům a rostlinám. Jen si představ, co všechno ještě můžeš dokázat!“ podotkla a zasunula vnučce neposlušnou rudou kadeř za ucho.

„Máš dobré srdce, Lili, a proto jsou tyhle nezvyklé schopnosti ve správných rukách. Ale současně máš i velkou odpovědnost.“

Lili mlčky zírala do prázdna. Babička ji pohladila po ruce. „Nechci na tebe tlačit. Řeknu ti už jen jedinou věc: když své dary doopravdy přijmeš, se všemi výhodami i zápory, určitě se budeš cítit mnohem líp.“

Vstala, ještě jednou se na vnučku usmála a zvolna odešla do domu. Lili zůstala sedět na lavičce a myšlenky jí zběsile vířily hlavou. Je její odlišnost dar, nebo ji považuje za břemeno? Jistě věděla jen jedno: být Lilianou Větroplachovou rozhodně není žádná slast.

Křestní jméno Šlechtičny

Lili ještě dlouho seděla na lavičce a přemýšlela. Náhle za sebou zaslechla pronikavý hlas. „Copak se stalo, má drahá, jaké hrozné starosti vás sužují, že tady sedíte tak sklesle?“

Lili se otočila. Na opěradle lavičky trůnila nesmírně elegantní oranžově pruhovaná kočičí dáma: Šlechtična. „Dobrý den, madam! Ráda vás vidím!“ pozdravila Lili způsobně, protože tahle kočka si potrpěla na dobré vychování a muselo se s ní mluvit velice zdvořile.

„Ahoj, číčo!“ vyštěkl Bonsaj potěšeně, vyskočil a nadšeně kočce olízl její jemný čeníšek. Šlechtična naštěstí nerozuměla oslovení, které psík použil, protože ovládala jen kočičí řeč a tu psí hatmatilku neznala. Bonsajův způsob přivítání však považovala za zcela přiměřený.

„Jste nesmírně laskav, pane Bonsaji,“ předla slastně, zatímco jí psík olizoval ucho. „Vskutku, jste dokonalý džentlmen.“

Když se s ní psík dostatečně přivítal, packou si pečlivě dvakrát přejela po hlavě, jako by si chtěla uhladit účes, a poté se znovu obrátila k Lili. „Madam, vidím, že vás něco nesmírně tíží. Proto bych vám chtěla ke zmírnění vašeho trápení nabídnout to vůbec nejvyšší vyznamenání, které kočka může udělit.“

Lili se zamyslela. „Chcete mi snad dovolit, abych vás oslovovala křestním jménem?“

„Uhádla jste!“ Kočka napjatě šlehala ocasem do opěradla lavičky. Tohle pro ni bylo očividně velice citlivé téma. Před několika týdny Šlechtična poprvé nabídla Lili tykání a vzápětí jí prozradila i své křestní jméno. Když ho Lili uslyšela, byla si okamžitě jistá, že jej vůči Šlechtičně nikdy nepoužije.

„Proč se tak vzpíráte a nechcete mě oslovovat křestním jménem?“ zeptala se kočka naštvaně. „Není to věc, kterou bych nabízela často!“

„Já…“ Lili horečně uvažovala, jak jí to má vysvětlit. „Já… prostě… přece vás nemůžu oslovovat Miško!“

Bonsaj nastražil uši. „Proč bys tak měla číču oslovovat? Jmenuje se přece Šlechtična…“

Lili si ho nevšímala. „Madam, já… víte… připadá mi to… nevhodné,“ koktala. „Jak jste vůbec k tomu jménu přišla?“ Dívka nechápala, že by se tak Šlechtična mohla opravdu jmenovat.

Kočka si zhluboka povzdechla. „No, víte, můj současný personál, to nejsou moji první dvounozí služebníci.“

Lili chvilku trvalo, než její větu pochopila. „Naznačujete mi snad, že Petříkovi nejsou vaši první…“ Lili málem řekla majitelé,ale včas se zarazila, „… vaši první lidé?“ Copak rodina jejího nejlepšího kamaráda Lukáše dostala kočku od někoho jiného?

„No ano…“ zamňoukala kočičí dáma, „než jsem se sem přistěhovala, bydlela jsem jinde a měla jsem jiný personál, naprosto úděsný. Ti dvounožci neměli ani jiskřičku vkusu, natožpak styl! Ani jedinkrát mi nevykartáčovali srst. A to nemluvím o granulích! Myslíte, že vybrali takové, po nichž by se můj účes rozzářil? Kdepak…“ Kočka si znechuceně odfrkla. „Právě ti mě pojmenovali… po své dceři Míše,“ dodala a otřásla se. „Když jsem se nastěhovala sem, moji noví dvojnožci mi naštěstí dali hezčí jméno a také krmení, které podporuje přirozený lesk mé okouzlující srsti!“ Nadšeně si olízla hruď.

Lili na poslední komentář nereagovala. „Ale když se vám vaše křestní jméno nelíbí, proč vás tak mám oslovovat?“ podivila se.

Šlechtična zaváhala a zvedla hlavu. „Madam, chtěla jsem vám dát najevo, že vás považuji za nesmírně pozoruhodného dvojnožce,“ zamňoukala a vypadala přitom poněkud rozpačitě. „Já… víte… moc se mi líbíte.“

Lili se nad tou chválou uzarděla. „To je od vás velice laskavé,“ poznamenala tiše. „I vy se mi moc líbíte.“

Šlechtična se skoro stydlivě poškrábala za uchem.

Lili se zamyslela. „A právě proto, že vás mám tak ráda, budu vám nadále říkat Šlechtično, což dokonale vystihuje vaši osobnost,“ dodala rozhodným hlasem.

O slovo se znovu přihlásil Bonsaj. „Já mám číču taky rád! Je fakticky dobrej parťák!“

Než Lili mohla jeho slova přeložit, z rododendronových keřů na okraji zahrady k nim dolehl tichý šramot. „Lili?“ ozval se vzápětí důvěrně známý hlas.

„Už běžím, Lukáši!“ odpověděla Lili a rychle vyrazila ke křoví. Právě tam, ukrytá mezi listím, se nacházela tajná skrýš, v níž se scházela se svým nejlepším kamarádem.

Sotva odsunula pár větviček, spatřila ho: seděl se zkříženýma nohama na hromádce novin. Vlnité tmavé vlasy měl pečlivě rozježené. Nedávno totiž začal k jejich úpravě používat vlasový gel. Lili se na něj usmála. Lukáš byl nejhezčí kluk z celé školy – i bez gelu. Zadíval se na ni bystrýma hnědýma očima.

„Čauky! Nechceš se kouknout, co všechno o tobě dneska píšou v novinách?“ zeptal se nevinně.

Lili zasténala. Doufala, že Lukáš přinesl noviny jen proto, že zem je už chladná. Léto definitivně skončilo.

„Jen to ne,“ odpověděla energicky a posadila se vedle něj na roztažené noviny.

Bonsaj, který se společně se Šlechtičnou vydal za Lili, stál nedočkavě před Lukášem a vrtěl ocasem tak dlouho, dokud ho nepohladil. Pak se spokojeně posadil vedle něj, zatímco kočka se drobnými krůčky otírala Lili o záda a Lukáše jako obvykle ignorovala.

„Nechci o těch pitomých reportérech ani slyšet,“ vyhrkla Lili, oběma pažemi si objala kolena a zabořila do nich tvář.

Lukáš se prudce nadechl. „Už zase vás po cestě domů pronásledovali? Bylo to zlý?“ zeptal se. Obvykle Lili s babičkou doprovázel, ale dnes odpoledne měl trénink.

Lili přikývla. „Někdy mám pocit, že nás roztrhají na kusy.“

Bonsaj zděšeně vyštěkl: „To ne! Žádné trhání nebude!“

Šlechtična se také ihned zapojila do rozhovoru. „Kdyby se ti nestydatí a prolhaní barbaři skutečně opovážili na vás sáhnout a zkřivili vám třeba jen jediný vlásek, moje pomsta by byla strašlivá!“ zasyčela.

Lili se radši neptala, co to má znamenat. Podepřela si rukama bradu a ušklíbla se. „Myslíš, že to takhle bude už napořád?“

„To netuším.“ Lukáš se zatvářil sklíčeně. „Ale když jsem šel před chvílí domů, před vaším domem nikdo nepostával. Reportérům už nejspíš došlo, že večer ven nechodíte.“

„Vážně?“ vydechla Lili. „Jsou pryč?“

Sotva to Bonsaj zaslechl, prudce vyskočil na nohy. „Cože? Ti pitomí reportéři jsou fuč?“ Začal nadšeně skákat na paničku. „Já to říkal! Já to věděl, že ti mizerové vypadnou! Jupí!“ jásal a divoce mával ocasem. „Zajdeme si konečně do parku? Ano? Řekni, že ano!“

Lili se zamyšleně podívala na psíka a cítila, jak jí buší srdce. Mohli by jít na procházku…

„Co chce?“ zeptal se Lukáš a ukázal na divoce poskakujícího Bonsaje.

„Chtěl by zas jednou jít na pořádnou procházku,“ zamumlala Lili a zvažovala, nakolik to je riskantní.

Lukáš se poškrábal na zátylku. „Z toho by mohl být pořádný průšvih,“ zabručel skepticky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lili Větroplaška 7: Na vlky se nesahá!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.