nelituju

ničeho

Colleen Hooverová

EUROMEDIA GROUP

REGRETTING YOU

Text copyright © 2019 by Colleen Hoover

Translation © Jana Jašová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4334-3

Pro úžasnou a fascinující Scarlet Raynoldsovou.

N emůžu se dočkat, až začneš ovlivňovat tenhle svět.

1.

Morgan

Někdy si říkám, jestli jsou lidé jediní živí tvorové, kteří se někdy uvnitř cítí prázdní.

Nechápu, jak moje tělo může být plné věcí, kterých těla plná bývají – kostí a svalů a krve a orgánů –, a přitom mi hrudník někdy připadá tak prázdný. Jako by mi někdo křičel do pusy a ten zvuk se ve mně rozléhal s ozvěnou.

Už jsem se tak cítila pár týdnů. Doufala jsem, že to přejde, protože mi začínalo dělat starosti, co vlastně tu prázdnotu vyvolává. Mám bezvadného přítele, se kterým chodím už dva roky. Když nepočítám občasné výstřelky v důsledku pubertální nezralosti (obvykle vyvolané alkoholem), je Chris ten nejlepší kluk, jakého si holka může přát. Zábavný, atraktivní, miluje svou mámu, má životní cíle. Nechápu, jak by mohl mít s tou mou prázdnotou něco společného.

A pak je tady Jenny. Moje mladší sestřička – a moje nejlepší kamarádka. Vím, že ta za tu prázdnotu nemůže. Jsem šťastná, že ji mám, i když jsme každá úplně jiná. Jenny je společenská, spontánní, hlučná, pro její smích bych zabíjela. Já jsem mnohem tišší, a když se směju, většinou je to nucené.

Často mezi sebou vtipkujeme, že nebýt sestry, asi bychom se kvůli všem těm odlišnostem nesnášely. Já bych jí připadala nudná, ona mně trapná. Ale protože jsme sestry, a navíc nás dělí jen jediný rok, dokážeme svou protikladnost překonat. Někdy je mezi námi napětí, ale po každé hádce se zase usmíříme. A čím jsme starší, tím míň se hádáme a tím líp spolu vycházíme. Zvlášť když teď Jenny chodí s Chrisovým nejlepším kámošem Jonahem. Naše čtveřice spolu tráví skoro každou volnou chvilku, i když Chris a Jonah už před měsícem odmaturovali.

Příčinou té mojí divné nálady by mohla být máma, ale to taky nedává smysl. Její nezájem není ničím novým. Víceméně už jsem si na to zvykla, rozhodně to snáším mnohem líp než dřív. Vlastně jsem se v poslední době už smířila s tím, že pokud jde o rodiče, prostě jsme to s Jenny moc nevyhrály. Máma se o nás přestala zajímat už před pěti lety, když umřel náš táta. Tenkrát jsem byla mnohem otrávenější z toho, že mám Jenny nahrazovat rodiče. Jenže čím jsem starší, tím míň mi vadí, že máma prostě není ten typ matky, která by se nám pletla do života nebo nám nařizovala, kdy máme být večer doma, nebo … nebo se o nás prostě zajímala. Vlastně je to super, když je vám sedmnáct a máte svobodu, o jaké si většina mých spolužáků může nechat jen zdát.

Stručně řečeno, v mém životě se v poslední době nic nezměnilo natolik, aby to vysvětlilo tu nesmírnou prázdnotu. Anebo změnilo, a já mám jen strach si toho všimnout.

„Víte co?“ ozvala se Jenny. Seděla vpředu na sedadle spolujezdce. Jonah řídil, Chris a já jsme seděli vzadu. Během toho záchvatu sebezpytování jsem zírala z okna, takže teď jsem nad sebou přestala hloubat a podívala se na ni. Sestra se natočila na sedadle a její oči těkaly mezi mnou a Chrisem. Dneska večer jí to moc slušelo. Půjčila si jedny moje maxišaty a nalíčila se tak akorát. Úžasné, jaký je rozdíl mezi patnáctiletou Jenny a šestnáctiletou Jenny. „Říkal Hank, že tam dneska večer bude.“

Chris zvedl ruku a plácl si s Jenny. Zadívala jsem se z okýnka, protože jsem si nebyla jistá, jestli se mi líbí, že se Jenny tak ráda sjíždí. Taky jsem to párkrát zkusila – aby ne, když má někdo takovou matku jako my. Jenže Jenny je teprve šestnáct, a vrhá se na všechno, co je někde na párty k mání. Což je hlavní důvod, proč já zůstávám střízlivá. Mám pocit, že jsem za Jenny zodpovědná, protože jsem starší a protože máma do našich aktivit nikdy nijak nezasahuje.

Někdy mám pocit, že dělám chůvu i Chrisovi. Jediný v tomhle autě, o koho se nemusím starat, je Jonah. Ne proto, že by se nikdy neopíjel nebo nesjížděl, ale nějak se mu podařilo dospět natolik, že se chová rozumně i pod vlivem. Neznám nikoho, kdo by byl tak vyrovnaný jako on. Když se opije, je tichý. Když se zhulí, je tichý. Když je šťastný, je tichý. A ještě tišší dokáže být, když má vztek.

Kamarádí se s Chrisem od malička. Ti dva jsou stejné protiklady jako já a sestra. Chris a Jenny jsou duší každé párty. Jonah a já jsme tam vždycky neviditelní.

Což mi vyhovuje. Radši stojím někde v koutě a pozoruju, jak se baví ostatní, než abych stála na stole a byla tou, kdo je baví.

„Jak je to eště daleko?“ zeptal se Jonah.

„Asi sedm kiláků,“ odpověděl Chris. „Kousek.“

„Kousek je to možná odsud, ale ne od domova. Kdo bude řídit zpátky?“ chtěl vědět Jonah.

„Nech toho!“ vyjekli na něj Jenny a Chris jednohlasně.

Jonah se na mě podíval do zpětného zrcátka. Chvíli jsme se na sebe koukali a já pak přikývla. On taky. Beze slov jsme se dohodli, že dneska zůstaneme střízliví.

Nevím, jak to dokážeme – komunikovat beze slov –, ale tak to mezi námi fungovalo odjakživa. Asi proto, že máme tak podobnou povahu, jsou naše mozky často synchronizované. Jenny a Chris to nevnímají. Sami s nikým beze slov komunikovat nepotřebují, protože když je něco napadne, rovnou to taky vyklopí. Ať už by měli, nebo neměli.

Chris mě vzal za ruku, aby upoutal mou pozornost. Když jsem se na něj podívala, políbil mě. „Dneska vypadáš super,“ zašeptal.

Usmála jsem se na něj. „Díky. Ty taky nevypadáš nejhůř.“

„Nechceš jít na noc k nám?“

Zaváhala jsem, ale to už se Jenny otočila zase k nám a rozhodla za mě. „Nemůže mě nechat v noci samotnou. Jsem nezletilá osoba, která se chystá pár příštích hodin požívat alkohol a možná i nedovolené stimulanty. Kdo mi bude ráno držet vlasy při zvracení, když ségra zůstane u tebe?“

Chris pokrčil rameny. „Jonah?“

Jenny se zasmála. „Prosím tě. Jonah má typické rodiče, co chtějí, aby byl do půlnoci doma. To snad víš.“

„Jonah zrovna odmaturoval,“ namítl Chris, jako by Jonah neseděl vpředu a neslyšel každé slovo. „Měl by se pochlapit a zůstat si klidně pryč až do rána.“

Jonah právě zajel k benzínce. „Chce někdo něco?“ zeptal se. Ty řeči o sobě ignoroval.

„Jo, zkusím si koupit pivo,“ oznámil nám Chris a začal si rozepínat pás.

To mě rozesmálo. „Vypadáš přesně na osmnáct a ani o den starší. Neprodají ti ho.“

Chris se na mě ušklíbl, vzal to jako hec. Vydal se dovnitř do obchůdku a Jonah začal tankovat benzín. Natáhla jsem se do přihrádky ve středové konzoli a vzala si jeden bonbon Jolly Rancher s melounovou příchutí, které Jonah vždycky nechával v sáčku. Vodní meloun je ta nejlepší příchuť. Nechápu, jak ji někdo může nesnášet, ale Jonah asi ano, když mu tam pokaždé zbyly.

Jenny si rozepla pás a přelezla dozadu za mnou. Posadila se na skrčené nohy a zadívala se mi do očí. V těch jejích byl potměšilý výraz, když mi oznámila: „Myslím, že se dneska s Jonahem vyspím.“

Poprvé po dlouhé době se prázdnota v mém hrudníku zaplnila, ale ne v pozitivním smyslu. Měla jsem pocit, jako by mě zaplavila voda. Ne, něco hustšího. Tekuté bláto. „Je ti sotva šestnáct.“

„To ti bylo taky, když ses poprvé vyspala s Chrisem.“

„Jo, ale chodili jsme spolu víc než dva měsíce. A stejně toho lituju. Bolelo to jako blázen, trvalo to možná minutu a smrděl při tom tequilou.“ Odmlčela jsem se, protože to znělo, jako bych kritizovala milostné schopnosti svého kluka. „Ale už se zlepšil.“

Jenny se rozesmála. Pak se opřela zády o sedadlo a povzdychla si. „Měla bys ocenit, že jsem to vydržela odkládat dva měsíce.“

Chtělo se mi smát, protože dva měsíce jsou nic. Byla bych radši, kdyby čekala celý rok. Nebo pět let.

Nevěděla jsem, proč mi to tak vadí. Měla pravdu – když jsem se poprvé vyspala s Chrisem, byla jsem mladší než teď ona. A když už má s někým přijít o panenství, tak ať je to aspoň někdo, o kom vím, že je dobrý člověk. Jonah by ji nikdy k ničemu nenutil. Vlastně ji znal celý rok, a nepozval ji na rande dřív, dokud jí nebylo aspoň šestnáct. Ji to štvalo, ale já si toho na něm cenila.

Povzdychla jsem si. „O panenství přijdeš jen jednou. Nechci, aby tvoje poprvé bylo v opilosti v cizím baráku, v cizí posteli.“

Jenny naklonila hlavu, jako by nad mými slovy přemítala. „Tak bysme to mohli udělat v jeho autě.“

Zasmála jsem se, ne proto, že by to byla legrace, ale protože si Jenny ze mě utahovala. Tak jsem já přišla o panenství s Chrisem. Na zadním sedadle audi jeho táty. Nebylo na tom nic nezapomenutelného a bylo to hrozně trapné. Časem jsme se sice zlepšili, ale stejně bych dala přednost tomu, abychom na to poprvé měli příjemnější vzpomínky.

Nechtělo se mi na to ani myslet. Nebo o tom mluvit. Být nejlepší kamarádka se svou mladší sestrou je těžké právě kvůli těmhle věcem. Měla bych se s ní radovat a chtít o tom slyšet všechny podrobnosti, jenže já ji zároveň chtěla chránit před chybami, které jsem dělala sama. Vždycky jsem pro ni chtěla něco lepšího.

Zadívala jsem se na ni a upřímně se snažila nechovat mateřsky. „Jestli k tomu dojde dneska v noci, buď aspoň střízlivá.“

Jenny protočila panenky a přelezla zpátky na svoje sedadlo, právě když se do auta vrátil Jonah.

A Chris taky. Bez piva. Práskl za sebou dveřmi, založil si ruce na prsou a zabručel: „To je vážně k vzteku, mít ksichtík jako mimino.“

Zasmála jsem se a přejela mu dlaní po obličeji, abych ho rozptýlila. „Mně se tvůj miminkovský ksichtík líbí.“

Usmál se. Naklonil se ke mně a políbil mě, ale odtáhl se, sotva se naše rty setkaly. Poplácal na Jonahovo sedadlo. „Zkus to ty.“ Sáhl si do kapsy, vylovil z ní peníze a položil je do přihrádky konzole.

„Nebude tam beztak spousta chlastu?“ namítl Jonah.

„Maturitní mejdan je největší mejdan roku. Bude tam komplet náš ročník a všichni jsme nezletilí. Takže potřebujeme všechno, co se dá schrastit.“

Jonah si zdráhavě vzal hotovost a vystoupil. Chris mě políbil znova, tentokrát s jazykem. Ale zase se rychle odtáhl. „Co to máš v puse?“

„Bonbón.“ Rozkousla jsem melounový Jolly Rancher.

„Já chci taky.“ Přiblížil rty k mým.

Jenny zepředu zasténala. „Nechte toho. Poslouchat to vaše mlaskání je hnus.“

Chris se odtáhl s úšklebkem a taky s kouskem bonbonu v puse. Rozkousal ho, zatímco si zapínal bezpečnostní pás. „Je to už šest neděl, co jsme maturovali. Kdo má maturitní večírek měsíc a půl po konci školy? Ne že bych si stěžoval. Jenomže už jsme to měli mít dávno oslavené.“

„To není šest neděl, jen čtyři,“ namítla jsem.

„Šest,“ opravil mě. „Je jedenáctého července.“

Šest?

Pokusila jsem se zamaskovat před Chrisem, že se mi najednou napjaly všechny svaly v těle, ale nemohla jsem se ubránit reakci na to, co právě řekl. Všechno ve mně zatuhlo.

To přece není šest týdnů. Nebo je?

Jestli je, tak … mám čtrnáct dní zpožděnou periodu.

Do hajzlu. Do hajzlu. Do hajzlu.

Kufr auta se za námi otevřel. S Chrisem jsme se otočili, právě když Jonah dveře kufru zase zabouchl a vydal se k sedadlu řidiče. Když nastoupil, samolibě se usmál.

„Kurvafix,“ ozval se Chris. „Takže po tobě nechtěla průkaz?“

Jonah nastartoval a zamířil k výjezdu.

„Je to otázka sebedůvěry, kamaráde.“

Sledovala jsem, jak se natáhl po Jennyině ruce a stiskl ji.

Dívala jsem se z okýnka, žaludek měla stažený, dlaně se mi potily, když jsem zoufale počítala na prstech dny od poslední menstruace. Předtím jsem na to vůbec nepomyslela. Pamatovala jsem si, jak byl Chris otrávený, že se v den jeho maturity nemůžeme pomilovat. Prostě jsem si myslela, že to mám každou chvíli dostat, protože mi připadalo, že od té doby uplynul sotva měsíc. My čtyři jsme měli tolik práce s letním prázdninovým nicneděláním, že jsem tomu nevěnovala ani myšlenku.

Dvanáct dní. Mám dvanáct dní zpoždění.

* * *

Celou dobu na maturitní párty jsem nedokázala myslet na nic jiného. Nejradši bych si půjčila od Jonaha klíčky, zajela do města do lékárny s nonstop provozem a koupila si těhotenský test, jenže to by se mě hned začal vyptávat. A Jenny s Chrisem by si všimli, že jsem zmizela. A tak jsem místo toho strávila večer obklopená hudbou tak hlasitou, až mi z toho praskalo v kostech. Dům byl plný zpocených těl, takže nebylo kam uniknout. Pít jsem se bála, protože jestli jsem těhotná … tak kdoví, co by to mohlo způsobit. Nikdy jsem o tom moc neuvažovala, takže jsem ani neměla tušení, jaké množství alkoholu může poškodit plod. A nechtěla jsem to riskovat.

Bože, to ne. Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Morgan!“ zaječel na mě Chris přes místnost. Stál na stole a vedle něj byl nějaký další kluk. Trumfovali se v tom, kdo dokáže stát na jedné noze a vypít víc panáků, než spadne. Byla to Chrisova nejvíc oblíbená pijácká hra v pro mě nejmíň vhodnou chvíli, jenže na mě mával, ať jdu k němu. Než jsem se tam stačila prodrat, ten druhý kluk zavrávoral a spadl. Chris vyrazil vítězoslavný pokřik. Pak seskočil, objal mě a přitáhl k sobě.

„Nebuď nudná, Morgan.“ Přiložil mi kelímek k puse. „Pij. Buď veselá.“

Odstrčila jsem mu ruku s pitím. „Povezu nás domů. Nemůžu pít.“

„Ne, odveze nás Jonah. V pohodě, napij se.“ Zase se mi pokusil vnutit alkohol a já ho zase odstrčila.

„Jonah měl chuť se napít, tak jsem mu slíbila, že to odřídím,“ zalhala jsem.

Chris se rozhlédl kolem a zaměřil pohled na jedno místo. Sledovala jsem ho a uviděla Jonaha na gauči. Vedle něj seděla Jenny s nohama v jeho klíně. „Jonahu! Ty nás dneska vezeš, ne?“

Jeho kamarád se nejdřív podíval na mě, než mu odpověděl, a proběhla mezi námi asi dvouvteřinová mlčenlivá porada, v níž jsem k němu vyslala úpěnlivou prosbu, aby potvrdil mou lež.

Jonah naklonil trochu zvědavě hlavu a pak s ní zavrtěl. „Ne, jsem na cucky.“

Chris zklamaně svěsil ramena a otočil se ke mně. „Tak to vypadá, že si dneska budu muset užívat sám.“

Snažila jsem se, aby mě jeho slova neurazila, ale bylo to dost těžké. „To chceš říct, že tě to se mnou nebaví, když jsem střízlivá?“

„Baví, ale nejradši mám svou opilou Morgan.“

No teda. To mě rozesmutnilo, ale byl už opilý, a tak jsem se to rozhodla přejít, i když spíš proto, abych se vyhnula hádce. Neměla jsem na ni náladu, když jsem měla mnohem důležitější starosti.

Plácla jsem ho do hrudi. „No, dneska opilou Morgan neuvidíš, tak si běž najít někoho, s kým se pobavíš líp.“

Sotva jsem domluvila, někdo ho chytil za paži a odtáhl zpátky ke stolu. „Odveta!“ hulákal jeho soupeř.

Využila jsem toho, že se Chris už nesoustředil na mou podezřelou střízlivost, abych na chvíli unikla před ním, před tím hlukem a všemi těmi lidmi. Vyšla jsem ven, kde se odehrávala trochu klidnější část oslav a kde mě uvítal závan čerstvého vzduchu. Vedle bazénu stálo opuštěné lehátko a ve vodě se sice jedna dvojice věnovala vysoce nehygienickému počínání, ale bylo tady mnohem klidněji než v domě. Otočila jsem si lehátko tak, abych na ty dva neviděla, natáhla se do něj a zavřela oči. A dalších pár minut strávila snahou potlačit nutkavé rozebírání všech symptomů, které jsem poslední měsíc pociťovala nebo nepociťovala.

Ještě jsem ani neměla čas promyslet si, jak tohle může ovlivnit mou budoucnost, když jsem uslyšela zavrzání dalšího lehátka, které si někdo přitahoval ke mně. Ani se mi nechtělo otevírat oči, abych se podívala, kdo to je. Zrovna teď jsem neměla sílu se zabývat opilým Chrisem. Ani Jennyinou kombinací vinných střiků, trávy a čerstvých šestnáctin.

„Jsi v pořádku?“

Vzdychla jsem ulehčením, když jsem uslyšela Jonahův hlas. Naklonila jsem k němu hlavu, otevřela oči a usmála se. „Jasně, jsem.“

Viděla jsem na něm, že mi nevěří, ale co. Rozhodně nebudu Jonahovi vykládat, že se mi zpozdila perioda, protože a) mu do toho nic není, b) zatím ani nevím, jestli jsem vážně těhotná, a c) jestli jsem, povím to jako prvnímu Chrisovi.

„Díky, žes Chrisovi zalhal,“ prohodila jsem místo toho. „Prostě se mi dneska nechce pít.“

Jonah přikývl a podal mi kelímek. Všimla jsem si, že má dva, tak jsem si ho vzala. „Je to kola,“ vysvětlil mi. „Byla docela fuška ji najít.“

Napila jsem se a zase si opřela hlavu. Kola mi stejně chutná mnohem víc než alkohol. „Kde je Jenny?“

Jonah pokývl hlavou k domu. „Už taky závodí. Panáky na jedné noze na stole. Nedokážu se na to dívat.“

Zasténala jsem. „Tuhle hru nesnáším.“

Jonah se zasmál. „Jak jsme oba mohli skončit s někým, kdo je náš pravý opak?“

„Víš, co se říká. Protiklady se přitahují.“

Jonah pokrčil rameny. Což mi připadalo zvláštní. Chvíli se na mě díval, než se ozval: „Slyšel jsem, co ti Chris říkal. Nevím, jestlis šla ven kvůli tomu, ale víš přece, že to tak nemyslel? Nalil se. Vždyť ho znáš, takhle je to s ním na párty vždycky.“

Líbilo se mi, že ho Jonah brání. Chris se sice občas choval necitelně, ale oba jsme věděli, že má větší srdce než my dva dohromady. „Možná by mě to jindy naštvalo, ale je to jeho maturitní oslava. Chápu, že se chce bavit a já mu to kazím. A svým způsobem má pravdu. Opilá jsem mnohem zábavnější než střízlivá.“

Jonah se na mě významně zadíval. „S tím si dovoluju důrazně nesouhlasit.“

Sotva to vyslovil, odtrhla jsem od něj oči a podívala se do kelímku s kolou. To proto, že jsem se bála toho, co se mi právě dělo. Hrudník se mi začal zase plnit, ale tentokrát příjemně. Prázdnotu nahradilo teplo a chvění a údery srdce, a já ty pocity nenáviděla, protože jako by poukazovaly na to, proč jsem si v posledních týdnech připadala tak divně.

Jonah.

Když jsme někdy byli spolu sami, díval se na mě tak, že jsem cítila prázdnotu, sotva se odvrátil. S Chrisem jsem tenhle pocit nikdy neměla.

A to uvědomění mě vyděsilo k smrti.

Až donedávna jsem si myslela, že já tenhle pocit nikdy nezažiju. A teď jsem ho zažívala. Jako by nějaká moje část odumřela, když jsem na sobě necítila jeho pohled.

Zakryla jsem si obličej rukama. Bylo to příšerné pomyšlení, že ze všech lidí na světě jsem úplně nejradši s Jonahem Sullivanem.

Jako by moje srdce neustále hledalo nějaký chybějící kousek a ten držel Jonah v hrsti.

Postavila jsem se. Musela jsem se od něj dostat pryč. Miluju Chrise, takže mě zneklidňovalo a dráždilo, že mám o samotě s jeho nejlepším kamarádem tyhle pocity. Možná to se mnou dělá ta kola.

Anebo strach, jestli nejsem těhotná.

Třeba to s Jonahem nemá nic společného.

Stála jsem tam bez hnutí asi pět minut, když se najednou odněkud vynořil Chris. Pevně mě sevřel a pak se i se mnou vrhnul do bazénu. Naštvalo mě to, ale zároveň se mi ulevilo, protože jsem se potřebovala dostat od Jonaha. Až na to, že jsem to neměla v úmyslu udělat tak, že skončím oblečená u dna hlubšího konce bazénu.

Vynořila jsem se zároveň s Chrisem, ale než jsem na něj stačila zaječet, přitáhl si mě k sobě a začal mě líbat. A já líbala jeho, protože jsem se potřebovala něčím rozptýlit.

„Kde je Jenny?“ S Chrisem jsme vzhlédli k Jonahovi, který stál na kraji bazénu a mračil se na Chrise.

„Nevím.“

Jonah protočil panenky. „Říkal jsem ti, ať na ni dáváš pozor. Je opilá.“ A vykročil k domu, aby našel mou sestru.

„To já taky,“ odpověděl Chris. „Nikdy nechtěj po opilci, aby hlídal dalšího!“ Udělal pár temp, aby dosáhl nohama na zem, a mě táhl za sebou. Opřel se zády o stěnu bazénu. Přidržel si mě obličejem u sebe, takže jsem se ho musela chytit kolem krku. „Mrzí mě, co jsem ti předtím řekl. Pro mě nejsi nikdy nudná.“

Stiskla jsem rty úlevou. Takže mu došlo, že se choval jako zmetek.

„Jen jsem chtěl, aby ses dneska bavila. Připadá mi, že se nebavíš.“

„Teď jo.“ Usmála jsem se na něj, protože jsem nechtěla, aby si všiml, co se ve mně děje. Jenže jsem si nedokázala přestat dělat starosti, bez ohledu na to, jak moc jsem se snažila to odsunout na dobu, až budu vědět všechno jistě. Dělala jsem si starosti kvůli sobě, kvůli němu, kvůli tomu dítěti, které možná přivedeme na svět mnohem dřív, než jsme na to byli připravení. Teď jsme si to nemohli dovolit. Nebyli jsme dost zralí. Vlastně jsem ani nevěděla, jestli je Chris ten člověk, se kterým chci strávit zbytek života. Což by lidi měli vědět s naprostou jistotou, než spolu stvoří dalšího člověka.

„Chceš vědět, co mám na tobě nejradši?“ zeptal se Chris. Košile mi plula po hladině, a tak mi ji zastrčil za pásek džínů. „Že jsi obětavec. Ani nevím, jestli takový slovo existuje, ale přesně to jsi. Děláš věci, které dělat nechceš, abys to ulehčila lidem kolem sebe. Jako třeba že budeš řídit. To neznamená, že seš nudná. To znamená, že seš skvělá.“

Zasmála jsem se. Když se Chris opil, stával se z něj lichotník. Někdy jsem si z něj kvůli tomu utahovala, ale ve skutečnosti se mi to moc líbilo.

„Teď bys měla říct ty, co máš nejradši na mně,“ ozval se vyčítavě.

Rozhlédla jsem se kolem sebe, jako bych usilovně přemýšlela. Chris mě hravě štípnul do boku.

„Nejradši mám tvůj humor,“ odpověděla jsem. „Vždycky mě rozesměješ, i když jsem na tebe naštvaná.“

Chris se usmál a na bradě se mu udělal důlek. Uměl se tak neodolatelně usmívat. Jestli jsem těhotná a narodí se nám dítě, aspoň snad bude mít Chrisův úsměv. To bylo jediné pozitivní, co jsem zatím na celé situaci dokázala vidět.

„A co dál?“ zeptal se.

Natáhla jsem ruku a dotkla se jeho dolíčku. Chtěla jsem mu povědět, že miluju jeho úsměv, ale místo toho ze mě vyletělo: „Myslím, že jednou budeš bezva táta.“

Nevím, proč jsem to vyslovila. Možná abych vyzkoušela terén. Zjistila jeho reakci.

Rozesmál se. „To si piš. Clara mě bude milovat.“

Naklonila jsem hlavu. „Clara?“

„Moje budoucí dcera. Už jsem ji pojmenoval. Klučičí jméno jsem zatím nevymyslel.“

Protočila jsem panenky. „A co když se to jméno nebude líbit tvojí budoucí manželce?“

Přejel mi dlaněmi vzhůru po krku a sevřel mi tváře. „Bude se ti líbit.“ Pak mě políbil. Jeho polibky mi sice nevyplnily prázdnotu v hrudníku tak jako někdy Jonahovy pohledy, ale v tu chvíli mě aspoň ukonejšily. Tím, co řekl. Tím, že mě miluje.

Ať zítra ten těhotenský test dopadne, jak chce … věřila jsem, že Chris bude stát při mně. To je prostě Chris.

„Hej, lidi, pojedeme,“ uslyšela jsem Jonaha.

S Chrisem jsme se od sebe odtáhli a vzhlédli k němu. Držel Jenny, která ho objímala kolem krku, obličej si tiskla k jeho hrudi a tiše sténala.

„Já jí říkal, ať to nehraje,“ zamumlal Chris a vylezl z bazénu. Pomohl mi ven. Vyždímali jsme si vodu ze šatů, jak nejlíp to šlo, a zamířili jsme k Jonahovu autu. Mělo naštěstí koženková sedadla. Sedla jsem si za volant, když už jsme předtím Chrisovi namluvili, že Jonah pil. Ten se usadil dozadu s Jenny. Chris vedle mě přepínal stanice na autorádiu a hledal nějakou muziku.

Na jedné zrovna hráli „Bohemian Rhapsody“. Chris zesílil zvuk a začal zpívat s Queeny. O pár vteřin později se k němu přidal i Jonah.

Překvapivě jsem se k nim polohlasně přidala taky. To se prostě nedá nezpívat, když zrovna řídíte. I když je vám sedmnáct, děsíte se těhotenství a cítíte k někomu na zadním sedadle to, co byste měli cítit k tomu člověku vedle vás.

2.

Clara

O sedmnáct let později

Podívala jsem se na sedadlo spolujezdce a škubla sebou. Jako obvykle na něm byly v prasklinách kůže přilepené drobečky neznámého původu. Hodila jsem svůj batoh na zadní sedadlo spolu se dvěma prázdnými sáčky z fastfoodu a dvěma prázdnými plastovými lahvemi. Pak jsem se ty drobky pokusila smést. Nejspíš tam zůstaly po banánovém chlebíčku, který tady Lexie jedla minulý týden. Nebo z bagelu, kterým se krmila dneska ráno cestou do školy.

Na podlaze se válely oznámkované písemky. Natáhla jsem se pro ně a volant se mi stočil k příkopu. Rychle jsem ho narovnala a nechala papíry tam, kde byly. Uklizené auto nestojí za to, aby se kvůli tomu člověk zabil.

Když jsem zastavila na stopce, důkladně jsem se zamyslela nad tím, co teď. Buď můžu pokračovat v cestě k nám domů, kde se celá rodina připravuje na tradiční oslavu narozenin. Nebo to můžu otočit do protisměru a vrátit se na kopec, kde jsem předtím viděla stát na krajnici Millera Adamse.

Skoro celý poslední rok se mi vyhýbal, ale i tak. Přece nenechám stát u silnice v tomhle vedru někoho, koho znám – bez ohledu na to, jak trapné to možná mezi námi bude. Venku bylo pětatřicet ve stínu. Měla jsem puštěnou klimatizaci, ale stejně mi po krku stékaly kapky potu a smáčely mi podprsenku.

Lexie nosí podprsenku celý týden, než ji dá do prádla. Tvrdí, že ji vždycky stačí ráno nastříkat deodorantem. Pro mě je představa, že bych si dvakrát za sebou vzala stejnou podprsenku, stejně nepřijatelná, jako že bych si vzala už jednou použité kalhotky.

Věčná škoda, že nejsem stejně čistotná, když jde o auto.

Zavětřila jsem. Uvnitř to bylo cítit plísní. Napadlo mě rozprášit do vzduchu deodorant, který jsem vozila v konzoli. Jenže kdybych naložila Millera a v autě byl čerstvě cítit deodorant … Sama nevím, jestli by bylo horší auto přirozeně páchnoucí plísní, nebo urputně vonící deodorantem, jako by se někdo snažil překrýt pach plísně.

Ne že bych se na Millera Adamse snažila dělat dojem. Je těžké dělat si hlavu z názorů někoho, kdo radši chodí velkou oklikou, jen aby mě nepotkal. Jenže já si ji bůhvíproč dělám.

Tohle jsem Lexie nikdy neřekla, protože se za to stydím, ale na začátku roku nám s Millerem přidělili skříňky vedle sebe. Vydrželo to asi dvě hodiny, než si do té skříňky začal cpát věci Charlie Banks. Zeptala jsem se, jestli mu to změnili v kanceláři, a on mi prozradil, že mu Miller nabídl dvacet babek, když si to s ním vymění.

Třeba to se mnou nijak nesouviselo, ale připadalo mi, že jo. Nevěděla jsem, co jsem mu udělala, že mě tak nesnáší, a snažila se nelámat si hlavu tím, proč se mi vyhýbá. Ale vadilo mi, že mě nemá rád, a ať se propadnu, jestli ho teď nechám stát na silnici. Jen ať si sakra sáhne do svědomí, co mu na mně tak vadí, když teď uvidí, jak jsem hodná! Že nejsem tak hrozná, jak si o mně myslí.

Stočila jsem auto do protisměru. Potřebovala jsem, aby na mě Miller Adams změnil názor, i když z vyloženě sobeckých důvodů.

Cestou zpátky do kopce jsem viděla, že Miller pořád stojí vedle cedule s názvem města a drží mobil. Netušila jsem, kde má auto. Určitě si na téhle silnici nebyl zaběhat. Na sobě měl seprané džíny a černé tričko. Každé z nich bylo v tomhle vedru samo o sobě rozsudkem smrti. Ale dohromady? Snažit se umřít na zástavu srdce je zvláštní způsob, jak opustit tenhle svět, ale jak je libo.

Díval se, jak jsem zajela s autem na krajnici a zastavila za ním. Stál jen pár kroků před mou kapotou, takže jsem viděla, jak se ušklíbl, když strčil mobil do kapsy a vzhlédl ke mně.

Nevím, jestli si Miller uvědomuje, co jeho pozornost (nebo její nedostatek) s lidmi dělá. Když se na vás podívá, jako byste byli to nejzajímavější na světě, co kdy viděl. Jako by do toho pohledu nějak dával celé tělo. Předkloní se, obočí se mu stáhnou k sobě zájmem, pokyvuje, poslouchá, směje se, mračí se. Jeho výraz, když někoho poslouchá, je neodolatelný. Někdy jsem ho pozorovala z dálky, když se bavil s jinými lidmi – a vážně jim záviděla jeho upřenou pozornost. Vždycky jsem si říkala, jaké to asi je, pořádně si s ním popovídat. To se nám nikdy nestalo. Dřív jsem ho občas přistihla, jak se dívá mým směrem, a už z toho obyčejného vteřinového pohledu mi naskakovala husí kůže.

Už jsem si začala říkat, že jsem se neměla otáčet. Jenže jsem to udělala a teď jsem byla tady, takže jsem potlačila nervozitu a stáhla okýnko. „Nejspíš ještě tak třináct dní tady žádný autobus nepojede. Potřebuješ svízt?“

Miller se na mě chvíli díval. Pak se zakoukal na prázdnou silnici za sebou, jako by čekal, že se mu nabídne nějaká lepší možnost. Otřel si pot z čela a soustředil se na ceduli, u níž stál.

Žaludek se mi rozechvěl očekáváním, jasný signál toho, že mi na názorech Millera Adamse záleží, i když se snažím sama sebe přesvědčit o opaku.

Vadí mi, že je to mezi námi tak divné, i když nevím, co to způsobilo. Vyhýbá se mi, jako bychom se v minulosti pohádali, jenže ve skutečnosti jsme spolu nikdy skoro nepromluvili. Skoro mi to připadalo, jako když se člověk s někým rozejde, a pak se horko těžko snaží, aby se s ním dokázal stýkat na přátelské rovině.

Sice bych dala nevím co za to, aby mi na něm tak nezáleželo, jenže to šlo jen těžko. Protože Miller je tak výjimečný. A hezký. Slušelo mu to i teď, s kšiltovkou Rangers obrácenou dozadu a pramínky tmavých vlasů, které zpod ní vykukovaly. Už dávno si měl zajít k holiči. Dřív nosil vlasy kratší, ale po prázdninách jsem si všimla, že si je nechal trochu narůst. Líbilo se mi to. Ale krátké se mi na něm líbily taky.

Sakra. To si tak všímám jeho vlasů? Měla jsem pocit, jako bych bezděčně zrazovala sama sebe.

V puse měl lízátko, což nebylo nic neobvyklého. Připadalo mi legrační, že je na nich tak závislý, ale taky to působilo trochu frajersky. Jako by tím dával najevo, že jeho sebevědomí to ustojí. Většinou přicházel do školy s lízátkem v puse a hned po obědě si rozbaloval další.

Teď ho vytáhl z pusy a olízl si rty. A já si najednou připadala jako upocená šestnáctka, co se moc snaží. Protože právě to jsem byla.

„Můžeš na chvilku sem?“ zeptal se.

Byla jsem ochotná ho svézt, ne vylézat ven do toho žáru.

„Ne. Je hic.“

Mávl rukou. „Bude to jen pár minut. Rychle, než mě chytí.“

Vážně se mi nechtělo z auta. Už tak jsem litovala, že jsem se otočila. I když jsem s ním konečně vedla rozhovor, po kterém jsem vždycky toužila.

Bylo to padesát na padesát: rozhovor s Millerem kontra chladný vzduch z klimatizace. Dramaticky jsem protočila panenky, aby pochopil, jak velkou oběť podstupuju, a vystoupila z auta.

Rozteklý asfalt se mi nalepil na podrážky žabek. Tahle silnice se už pár měsíců opravovala. Nejspíš jsem si zničila boty. Super.

Zvedla jsem jednu nohu a zadívala se na podrážku olepenou černou hmotou. Zasténala jsem. „Pošlu ti účet za nový boty.“

Zadíval se pochybovačně na moje žabky. „Tohle nejsou boty.“

Radši jsem se soustředila na ceduli, u které stál. Byla to značka hranice města, přenosná, na dřevěném podstavci. Ten kotvily na zemi dva pytle s pískem. Protože se silnice opravovala, všechny značky tady byly jen dočasně.

Miller si otřel pot z čela, natáhl se pro jeden z těch pytlů a podal mi ho. „Vem to a pojď za mnou.“

Hekla jsem, když mi pytel přistál v náruči. „Kam jako?“

Ukázal bradou směrem, odkud jsem přijela. „Asi šest metrů tam.“ Vrátil si lízátko do pusy, vzal druhý pytel a hodil si ho nenuceně přes rameno. Druhou rukou popadl ceduli a táhl ji za sebou. Dřevěný podstavec se dřel o asfalt, až z něj odletovaly třísky.

„Ty kradeš značku?“

„Ne, jen ji posunuju.“

Šel dál, zatímco já stála a zírala na něj, jak vláčí ceduli. Svaly na předloktích se mu napínaly, a mě napadlo, jestli tohle dělají i ostatní jeho svaly pod oblečením. Přestaň, Claro! Pytel byl v náručí těžký a roztoužené představy mě připravovaly o mou hrdost. Zdráhavě jsem za ním ušla těch šest metrů, o kterých mluvil.

„Chtěla jsem ti jen nabídnout svezení,“ pronesla jsem k jeho zátylku. „Nechtěla jsem ti dělat komplice v tomhle … co vyvádíš.“

Miller postavil ceduli na zem, položil na podstavec svůj pytel s pískem a pak si vzal ode mě ten můj. Přiložil ho na podstavec z druhé strany a narovnal značku tak, aby mířila do silnice. Potom si vytáhl lízátko a usmál se. „Super. Děkuju.“ Otřel si ruce o džíny. „Můžeš mě hodit domů? Přísahám, že když jsem sem šel, bylo o pět stupňů míň. Měl jsem si vzít auto.“

Ukázala jsem na značku. „Proč jsme to posunovali?“

Otočil si čapku a stáhl kšilt tak, aby mu chránil obličej před sluníčkem. „Bydlím asi kilák odsud.“ Ukázal palcem přes rameno. „Moje oblíbená pizzerie nedoručuje mimo město, takže sem každej den zajdu a trochu to posunu. Snažím se ji postupně odsunout až před naši příjezdovou cestu, než tady dokončí opravy a ceduli zabetonují.“

„Ty posunuješ hranici města? Kvůli pizze?“

Miller se vydal k mému autu. „Je to jen kilometr.“

„Není manipulace s dopravními značkami trestná?“

„Možná. Nevím.“

Šla jsem za ním. „Proč ji posunuješ postupně? Proč ji prostě rovnou neodtáhneš před vaši příjezdovou cestu?“

Otevřel dvířka spolujezdce. „Když to dělám nenápadně, je menší pravděpodobnost, že si toho někdo všimne.“

To znělo logicky.

Když jsme se zavřeli do auta, zula jsem si žabky obalené asfaltem a zesílila klimatizaci. Jak si Miller zapínal pás, pod nohama mu zašustily moje odhozené písemky. Sehnul se, zvedl pár z nich a prohlížel si moje známky.

„Samý áčka,“ poznamenal. „Přirozená inteligence, nebo se tolik učíš?“

„A nejseš náhodou moc zvědavý? Asi od obojího trochu.“ Nastartovala jsem, když Miller otevřel přihrádku ve středové konzoli a nakouknul dovnitř. Vypadal jako zvídavé štěně. „Co to děláš?“

Vytáhl můj deodorant. „Pro nouzový případy?“ Otevřel víčko a přičichnul k němu. „Voní dobře.“ Vrátil ho do přihrádky, vylovil žvýkačky, jednu si vzal a pak nabídl i mně. Nabízí mi moje vlastní žvýkačky.

Zavrtěla jsem hlavou a sledovala, jak s neomalenou zvědavostí zkoumá moje auto. Žvýkačku si nevzal, protože už měl v puse lízátko, jen si ji zastrčil do kapsy. Potom začal listovat písničkami v přehrávači. „To vždycky tak slídíš?“

„Jsem jedináček.“ Vyslovil to jako omluvu. „Co posloucháš?“

„Mám tam náhodný přehrávání z playlistu, ale tohle je Greta Van Fleet.“

Zesílil zvuk, jenže písnička už končila a rozhostilo se ticho. „Zpívá dobře?“

„Zpívají. Je to rocková skupina.“

Z reproduktorů zahřměl úvodní kytarový riff další písničky a na jeho obličeji se rozlil široký úsměv. „Čekal jsem něco krotšího!“ vykřikl.

Soustředila jsem se na silnici a přemítala, jestli je Miller Adams pořád takový. Nevyzpytatelný, zvědavý, dokonce hyperaktivní. Naše škola není velká, jenže on je v posledním ročníku a nemám s ním žádné společné hodiny. Ale znám ho dost dobře na to, abych si všimla, jak se mi vyhýbá. Jen jsem se k němu tak blízko nikdy nedostala. Tak důvěrně. Nevím, co jsem čekala, ale určitě ne to, že se bude chovat takhle.

Zalovil po něčem, co bylo nacpané mezi konzolí a sedadlem. Než mi došlo, co to je, už to otevíral. Vytrhla jsem mu to a hodila na zadní sedadlo.

„Co to je?“ zeptal se.

Desky s mými přihláškami na vysokou. Ale nechtěla jsem to s ním probírat, protože to bylo jablko sváru mezi mnou a rodiči. „Ale nic.“

„Vypadalo to jako přihláška na vysokou. Na divadelní fakultu. Ty už posíláš přihlášky na vysoký?“

„Nikoho tak zvědavýho jako ty fakt neznám! Ne, neposílám. Jenom si je chystám, abych pak byla připravená.“ A schovávám je v autě, protože by naši vyletěli z kůže, kdyby věděli, jak vážně to s hraním myslím. „Ty ses už někam přihlásil?“

„Jo. Chci studovat film.“ Miller se usmál.

To si ale dělá srandu.

Začal bubnovat prsty do rytmu hudby. Snažila jsem se sledovat silnici, ale moje oči to táhlo k němu. Zčásti proto, že je tak hezký. Ale taky protože jsem měla pocit, že potřebuje hlídat.

Najednou se napřímil, páteř jako pravítko, a já zneklidněla, protože jsem netušila, co se mu stalo. Vylovil ze zadní kapsy džínů telefon. Přes tu nahlas puštěnou muziku jsem ho neslyšela zvonit. Miller zastavil přehrávač a vytáhl si z pusy lízátko. Na špejli už skoro nic nezbylo, jen malý červený knoflíček.

„Ahoj zlato,“ pozdravil do mobilu.

Zlato? Protočila jsem panenky.

Určitě jeho holka, Shelby Phillipsová. Chodili spolu už asi rok. Byla taky od nás ze školy, ale vloni odmaturovala a teď dojíždí na vysokou asi tři čtvrtě hodiny od města. Neměla jsem ji ráda, ale taky jsem proti ní nic neměla, vlastně jsem ji skoro neznala. Byla o dva roky starší, což sice u dospělých nic neznamená, ale na střední škole je to skoro jako dvě generace. Když jsem si připomněla, že Miller chodí s vysokoškolačkou, sklouzla jsem na sedadle o trochu níž. Nevím, proč jsem si kvůli tomu začala připadat méněcenná. Jako by studium na vysoké automaticky znamenalo, že je člověk inteligentnější a zajímavější než všichni středoškoláci světa.

Sledovala jsem silnici, i když jsem toužila spíš sledovat výrazy Millerova obličeje. Nevím proč.

„Na cestě domů.“ Odmlčel se, aby si vyslechl odpověď. „Myslel jsem, že to je zejtra večer.“ Další odmlka a pak: „Přejeli jsme odbočku.“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že ta poslední věta patřila mně. Miller si zakryl mobil a ukázal rukou za sebe. „To byla naše příjezdová cesta.“

Dupla jsem na brzdy. Miller se zachytil levičkou palubní desky a se smíchem zamumlal: „Do prdele.“

Byla jsem tak zaměstnaná snahou odposlechnout jeho hovor, že jsem zapomněla, kam jedu.

„Ne,“ odpověděl do telefonu. „Šel jsem se projít, ale udělalo se hrozný horko, tak jsem se s někým svez.“

Slyšela jsem z druhého konce Shelbyin hlas. „S kým?“

Na vteřinu se na mě zadíval. „S jedním chlápkem. Neznám ho. Zavolám ti pak, jo?“

S jedním chlápkem? Tady má asi někdo problém s nedostatkem důvěry.

Miller zavěsil, když jsem docouvala k jeho příjezdové cestě a zabočila na ni. Tohle bylo poprvé, kdy uvidím, kde bydlí. Přibližně jsem to věděla, ale jejich dům jsem nikdy neviděla, protože stál schovaný za stromy lemujícími silnici. Všechno, co z ní bylo vidět, byl bílý štěrk odbočky.

Stavení vypadalo jinak, než jsem čekala.

Bylo starší, malé, s dřevěným obložením, které si už zoufale říkalo o nový nátěr. Na přední verandě byla typická houpačka a dvě houpací křesla. To jediné na celém domě vypadalo lákavě.

Jinak stál na příjezdové cestě starý modrý náklaďák a vrak dalšího auta. Určitě nebylo tak staré jako dům, ale vypadalo hůř. Sedělo na cihlách a ze stran ho obrůstaly šlahouny vegetace, která ho pomalu polykala.

Nějak mě to zarazilo. Nevím proč. Asi jsem si tak nějak představovala, že kluk jako Miller bydlí v elegantním domě s přírodním jezírkem vzadu a garáží pro čtyři auta. Lidi v naší škole jsou dost drsní, popularita se obvykle měří kombinací vzhledu a peněz. Možná ale, že Millerova osobnost ten nedostatek peněz vyvažovala ve prospěch obliby. Protože jsem nikdy neslyšela, že by o něm někdo mluvil špatně.

„Tohle jsi nečekala?“

Jeho otázka mě probrala. Dojela jsem na konec příjezdové cesty, zaparkovala a snažila se ze všech sil předstírat, že mě jeho domov nešokuje. Rychle jsem změnila téma a zamračila se na něj.

„Tak já jsem jeden chlápek?“ zopakovala jsem mu jeho výraz z telefonu.

„Nemůžu vykládat svý holce, že jsem jel s tebou,“ pokrčil rameny. „Skončilo by to tříhodinovým výslechem.“

„To zní jako zdravý, pevný vztah.“

„To je, když se nenechám vyslýchat.“

„Když nemáš tak rád výslechy, možná by sis neměl zahrávat s posouváním značek hranic města.“

Miller už vystupoval, když jsem to vyslovila, ale ještě se ke mně sehnul s rukou na dveřích. „Neřeknu, žes mi pomáhala, když ty neřekneš, co jsem dělal.“

„Kup mi nový žabky a můžeme na to oba zapomenout.“

Usmál se, jako bych ho pobavila. „Peněženku mám uvnitř. Pojď dál.“

Jen jsem si dělala legraci, a vzhledem ke stavu jejich domu jsem nemyslela na to, že bych ho pumpla o peníze. Jenže najednou mi připadalo, že když to neudělám, když vyklouznu z toho sarkastického modu a odmítnu jeho peníze, urazí ho to. Nevadilo mi navážet se do něj žertem, ale doopravdy jsem se ho dotknout nechtěla. A taky mi nedal příležitost k protestům, protože už kráčel k domu.

Nechala jsem žabky v autě, protože jsem jim nechtěla doma poničit podlahy asfaltem, a šla jsem za ním bosá. Všimla jsem si, že na druhém schodu je dřevo prohnilé, a tak jsem ho překročila.

Všiml si toho.

Když jsme vešli do obýváku, Miller se před prahem zul a nechal svoje boty ulepené od asfaltu v chodbě. Ulevilo se mi, že uvnitř to vypadalo líp než zvenčí. Bylo tam čisto a uklizeno, ale dekorace pocházely někdy z šedesátých let. Nábytek byl ještě starší. U jedné stěny stál gauč s oranžovým plyšovým potahem a háčkovanou dekou přehozenou přes zadní opěradlo. Dvě zelená, na pohled nepohodlná křesílka stála proti sobě. Všechno to vypadalo retro, ale ne úmyslně. Naopak. Měla jsem pocit, že tohle není nějaká moderní nápodoba stylu před půl stoletím, ale že to všechno doopravdy někdo koupil dávno předtím, než se Miller narodil. A nikdy to nevyměnil.

Jediným novějším kouskem bylo polohovací křeslo před televizí, zato ten, kdo v něm seděl, byl starší než vybavení pokoje. Viděla jsem z něj jen část profilu a plešatící vrásčitou hlavu. Těch pár vlasů, které na ní zbyly, bylo leskle stříbrných. Stařík pochrupoval.

Uvnitř bylo skoro tak horko jako venku. Možná víc. Opatrně jsem se nadechovala rozpáleného vzduchu, který páchl po smažené slanině. Okno v pokoji bylo otevřené a točily se tam dva stojací ventilátory namířené na muže, který byl nejspíš Millerovým dědečkem. Na jeho otce vypadal moc starý.

Miller prošel obývákem a zamířil do chodby. Začalo to na mě doléhat, vědomí, že jdu za ním domů, jako bych od něj čekala peníze. Měl to být jen vtip. Teď jako by to jen potvrzovalo, že jsem ubožačka.

Když jsme se dostali k Millerovu pokoji, otevřel dveře, ale já zůstala v chodbě. Zevnitř ke mně zavanul průvan. Zvedl mi vlasy z krku. Byl to sice horký vzduch, ale stejně se mi trochu ulevilo.

Přejela jsem pohledem po pokoji. Ani tady to nevypadalo tak zanedbaně a zoufale jako zvenčí. Měl tu velkou postel přiraženou k jedné stěně. Tak tady spí. V téhle posteli sebou pod těmi bílými pokrývkami hází, když se mu něco zdá. Přiměla jsem se odvrátit k velkému plakátu Beatles, který visel nad místem, kde by normálně bylo čelo postele. Napadlo mě, jestli má Miller rád starou hudbu, nebo jestli je tady ten plakát už od šedesátých let, stejně jako nábytek. Dům byl tak starý, že tohle mohl být klidně pokoj jeho dědečka, když dospíval.

Můj pohled upoutal fotoaparát na prádelníku. Určitě nebyl levný. Vedle něj ležely různé druhy výměnných objektivů. Tuhle sestavu by Millerovi musel závidět každý amatérský fotograf. „Rád fotíš?“

Sledoval můj pohled. „Jo.“ Otevřel horní zásuvku prádelníku. „Ale nejvíc miluju filmování. Chci se stát režisérem.“ Podíval se na mě. „Zabíjel bych, abych se dostal na Texaskou univerzitu, ale pochybuju, že mi dají stipendium. Takže komunitní kolej.“

Když předtím mluvil o tom, že chce jít studovat film, myslela jsem si, že si ze mě dělá legraci. Když jsem se ale teď rozhlédla po jeho pokoji, došlo mi, že to myslel vážně. Vedle postele měl stoh knih. Nahoře ležel titul Natáčení filmů od Sidneyho Lumeta. Zvedla jsem ji a prolistovala.

„Nejsi nějaká zvědavá?“ vrátil mi moje popíchnutí.

Protočila jsem panenky a vrátila knížku na hromadu. „Je na komunitní koleji vůbec filmová katedra?“

Zavrtěl hlavou. „Ale může to být první krok k tomu, dostat se někam, kde je.“ Přešel ke mně a držel mezi prsty desetidolarovku. „Ty tvoje žabky mají ve Walmartu za pět babek, ale drobný si nech.“

Zaváhala jsem. Nechtělo se mi brát si od něj peníze. Miller to viděl a podrážděně si povzdychl. Pak protočil oči a strčil mi bankovku do přední kapsy džínů. „Barák je na spadnutí, ale já nejsem na mizině. Vem si to.“

Ztěžka jsem polkla.

Zrovna mi strčil prsty do kapsy. Pořád jsem je tam cítila, i když už je vytáhnul.

Odkašlala jsem si a vynutila ze sebe úsměv. „Obchodovat s vámi je radost, pane Adamsi.“

Naklonil hlavu ke straně. „Vážně? Protože se tváříš zatraceně provinile, že si ty peníze bereš.“

Obvykle jsem lepší herečka. Zklamala jsem sama sebe.

Vydala jsem se ke dveřím, i když bych se u něj v pokoji hrozně ráda porozhlídla líp. „Netvářím se provinile. Kvůli tobě jsem si zničila boty. Dlužils mi to.“ Vyšla jsem do chodby a zamířila k východu. Nečekala jsem, že půjde za mnou, ale šel. V obýváku jsem se zarazila. Stařík už nespal v křesle, ale stál v kuchyni u ledničky a otevíral si lahev. Když mě uviděl, zatvářil se zvědavě, a pak se napil.

Miller mě obešel. „Vzal sis léky, dědouši?“

Říká mu dědouši. Připadalo mi to roztomilé.

Dědouš se podíval na Millera a protočil panenky. „Beru je den co den od tý doby, co tvoje babička vzala do zaječích. Nejsem žádný nemohoucí stařík.“

„Zatím,“ upřesnil Miller. „A babička od tebe neutekla. Umřela na infarkt.“

„To je jedno. Opustila mě.“

Miller se na mě podíval přes rameno a mrknul. Nevím proč. Možná proto, že dědouš mluvil trochu potrhle a Miller mě chtěl ujistit, že je neškodný. Už jsem začínala chápat, po kom má ty sklony k sarkasmům.

„Pořád bys mě komandoval,“ zamumlal si stařík napůl pro sebe. „Vsadím se o dvacet babek, že tebe i celou tvou generaci adeptů Darwinových cen přežiju.“

Miller se zasmál. „Na tyhle sklony k mizantropii bacha, dědouši.“

Jeho děda mě chvíli pozoroval, než se k němu otočil. „Ty si hlavně dej bacha na svoje sklony k nevěrám.“

Miller se tomu zasmál, ale já se trochu zastyděla. „A ty, ať ti z toho nestoupne tlak.“

Starý pán po něm hodil víčkem od limonády a trefil vnuka do tváře. „Nejspíš tě vydědím.“

„Posluž si. Stejně jsi vždycky tvrdil, že jediný, co máš cennýho, je vzduch.“

Dědouš pokrčil rameny. „Tak ti ho neodkážu.“

Konečně jsem se zasmála. Než vyletělo to víčko, nebyla jsem si jistá, jestli je to jen dobromyslné popichování, ale teď už jsem věděla, že ano.

Miller se pro něj sehnul a sevřel ho v dlani. Ukázal na mě. „To je Clara Grantová. Moje kamarádka ze školy.“

Kamarádka? No tak jo. Zvedla jsem ruku na pozdrav. „Dobrý den.“

Jeho děda nahnul hlavu ke straně a pátravě si mě prohlížel. „Clara Grantová?“

Přikývla jsem.

„Když bylo Millerovi šest, počural se v obchodě do kalhot, protože ho vyděsil osvěžovač vzduchu na záchodku.“

Miller zasténal a otevřel dveře domu. „Měl jsem mít rozum a nevodit tě dovnitř.“ Pokývl na mě, abych šla za ním ven, ale já zůstala stát.

„Nevím, jestli už se mi chce jít,“ zasmála jsem se. „Možná bych si ráda poslechla od tvýho dědy ještě nějaký historky.“

„Mám jich spoustu,“ zaradoval se stařík. „Počkejte, tahle se vám bude líbit. Mám video, jak ve škole, když mu bylo patnáct –“

„Dědouši!“ přerušil ho ostře Miller. „Běž si schrupnout. Seš už nejmíň pět minut vzhůru.“ Popadl mě za zápěstí a vyvlekl z domu. Zabouchl za námi dveře.

„Počkat. Co se stalo, když ti bylo patnáct?“ Doufala jsem, že mi to dopoví. Chtěla jsem to vědět.

Miller zavrtěl hlavou. „Nic. Dědouš jen plácá.“

Ušklíbla jsem se. „Ne, podle mě plácáš ty. Chci to slyšet.“

Miller mi položil ruce na ramena a postrčil mě ke schodům z verandy. „To bys nepochopila. Nikdy.“

„Ty vůbec nevíš, jak jsem chápavá. A tvůj děda se mi zamlouvá. Možná ho začnu navštěvovat,“ zažertovala jsem. „Až se posune hranice města, objednám sem pizzu s feferonkama a ananasem a budu poslouchat, jak mi tvůj dědeček vykládá trapný historky z tvýho života.“

„Ananas? Na pizze?“ Miller zavrtěl hlavou v předstíraném zklamání. „Ne, už tě tady nechci vidět.“

Sešla jsem po schodech a vyhnula se prohnilému prknu. Když jsem stála na trávě, ještě jsem se otočila. „Nebudeš mi diktovat, s kým se mám kamarádit. A ananas na pizze chutná bezvadně. Je to dokonalá kombinace sladký a slaný chuti.“ Vytáhla jsem telefon. „Má tvůj děda Instagram?“

Miller protočil panenky, ale usmíval se. „Tak zase ve škole, Claro. Sem už se nikdy nepřibližuj.“

Zasmála jsem se a vrátila se k autu. Když jsem otevřela dveře a otočila se, Miller se koukal do telefonu. Ne za mnou. Jenže když zmizel v domě, cinklo mi upozornění z Instagramu.

Uživatel Miller Adams vás začal sledovat.

Usmála jsem se.

Možná jsou to jen moje fantazie.

Ale už když jsem vyjížděla z jejich příjezdové cesty, vytočila jsem číslo tety Jenny.

3.

Morgan

„Morgan, nech toho.“ Jenny mi vzala nůž z ruky a odstrčila mě od prkýnka. „Máš narozeniny. Neměla bys nic dělat.“

Opřela jsem se bokem o linku a sledovala ji, jak krájí rajče. Musela jsem se kousnout do jazyka, protože ho krájela na moc velké kusy. Velká sestra ve mně ji pořád chtěla opravovat a radit jí, i když už je nám přes třicet.

Ale vážně. Z jednoho jejího dílku bych já udělala tři.

„Přestaň mě v duchu kritizovat,“ ozvala se Jenny.

„To nedělám.“

„Děláš. Ty víš, že nejsem žádná kuchařka.“

„Proto jsem si to chtěla nakrájet sama.“

Jenny na mě namířila nůž, jako by mě chtěla probodnout. Zvedla jsem ruce na znamení, že se vzdávám, a vysoukala se na pult vedle ní.

„Morgan …“ Sestra mě po straně sledovala. Z tónu jejího hlasu jsem poznala, že mi chce říct něco, s čím podle jejího názoru nebudu souhlasit. „S Jonahem jsme se rozhodli, že se vezmeme.“

Kupodivu jsem na to nedokázala hned odpovědět. Uvnitř se do mě ta slova zaťala jako drápy, které mi hloubily díru do žaludku. „Požádal tě o ruku?“

Sestra ztišila hlas, protože Jonah byl v obýváku. „Vlastně ne. Spíš jsme o tom začali mluvit a připadá nám to jako rozumný další krok.“

„Vy jste teda houby romantici.“

Jenny se na mě zamračila. „Tebe Chris požádal o ruku romanticky, jo?“

„Trefa.“ Nesnáším, když má Jenny pravdu. Ale měla ji. Nebyla žádná romantická žádost o ruku … vlastně ani jiná. Když jsem Chrisovi oznámila, že jsem těhotná, odpověděl: „Tak to bychom se asi měli vzít.“

A já na to: „Jo, to asi jo.“

A to bylo všechno.

Teď jsme byli šťastně svoji už sedmnáct let, takže nevím, proč odsuzuju Jenny za to, že se ocitla v podobné situaci jako já. Prostě mi to připadalo jiné. Chris a Jonah jsou naprosto odlišní muži, ale já aspoň s Chrisem chodila, když jsem otěhotněla. Jenže ani nevím, jak to je mezi Jonahem a Jenny. Nemluvili spolu od toho léta, kdy odmaturoval. A teď je najednou zpátky v našich životech, výhledově i v naší rodině?

Jonahův otec vloni umřel a nikdo z nás ho sice roky neviděl ani s ním nemluvil, ale Jenny se z nějakého důvodu rozhodla jít na pohřeb. Skončilo to sexem na jednu noc, po kterém se Jonah zase vrátil domů do Minnesoty. A o měsíc později sestra zjistila, že je těhotná.

Jedno se Jonahovi musí nechat: postavil se k tomu jako chlap. Uzavřel svoje záležitosti v Minnesotě a vrátil se sem pár neděl před Jennyiným porodem. Což bylo teprve před třemi měsíci, takže moje váhání asi pramenilo ze skutečnosti, že vůbec nevím, co je teď Jonah za člověka. Chodili spolu dva měsíce, když byla Jenny na střední, a on se teď najednou přestěhuje přes celou zemi, aby s ní vychovával dítě?

„Kolikrát jste spolu vůbec spali?“

Jenny se na mě šokovaně zadívala, jako by to byla moc intimní otázka.

Protočila jsem panenky. „Ježíš, nehraj si na cudnou. Jednou jsi u něj zůstala přes noc a pak jste se neviděli. Až kdyžs byla v devátým měsíci. Už ti doktor dovolil, že po šestinedělí můžeš …?“

Přikývla. „Před týdnem.“

„A?“ Čekala jsem, až mi odpoví na mou otázku.

„Třikrát.“

„Včetně první noci, když tady byl na pohřbu?“

Zavrtěla hlavou. „Tak to asi čtyřikrát … nebo pětkrát, protože tu první noc to bylo dvakrát.“

Páni. Takže zatím prakticky nulový milostný život. „Pětkrát? A už si ho chceš vzít?“

Jenny dokrájela rajčata. Rozdělila je na talíře a začala krájet cibuli. „To přece není, jako bych ho sotva znala. A ty ho znáš taky. Když jsem s ním chodila na střední, tak jsi byla v pohodě. Nechápu, co ti na něm teď vadí.“

Zařadila jsem zpátečku. „Ehm … kde začít? Vykašlal se na tebe, další den se odstěhoval do Minnesoty, sedmnáct let jste se neviděli, a najednou chce s tebou strávit zbytek života? Nechápu, co nechápeš na mojí reakci.“

„Máme spolu dítě, Morgan. Nevzala sis ty ze stejného důvodu před sedmnácti lety Chrise?“

Zase mi to nandala. Zase vytáhla neprůstřelný argument.

Zazvonil jí telefon. Otřela si ruce a sáhla pro něj do kapsy. „Aha, tvůj důvod mi zrovna volá. Ano, Claro?“

Zapnula si hlasitý odposlech, takže mě zabolelo, když se Clara zeptala: „Nejsi teď doufám s mámou?“

Jenny vykulila oči mým směrem. Ucouvla ke kuchyňským dveřím. „Ne.“ Vypnula hlasitý odposlech a zmizela v obýváku.

Nevadilo mi, že Clara volá mé sestře, místo aby si řekla o radu mně. Problém je v tom, že Jenny nemá ponětí, co jí má radit. Dvacet let strávila vymetáním večírků, protloukala se ošetřovatelským studiem, a když neměla kam jít, skončila vždycky u mě.

Když se jí občas Clara ptá na něco důležitého, co Jenny neumí zodpovědět, sestra se vymluví, zavěsí a zavolá mně. Všechno mi vylíčí a já jí povím, co má Claře poradit. A ona pak zavolá mé dceři zpátky a tváří se, že je to její rada.

S tímhle postupem jsem smířená, ale byla bych radši, kdyby se Clara ptala přímo mě. Ovšem chápu to. Jsem její matka. Jenny je ta skvělá teta. Clara nechce, abych různé věci věděla, a já to chápu. Umřela by hanbou, kdyby zjistila, kolik z jejích tajemství znám. Jako třeba když po Jenny chtěla, aby ji objednala na gynekologii kvůli antikoncepci … pro jistotu.

Seskočila jsem z linky a dala se do krájení cibule. Dveře kuchyně se zhouply a dovnitř vešel Jonah. Pokývl bradou k prkýnku. „Jenny mě poslala, abych se toho ujal, protože dneska se máš nechat obskakovat.“

Protočila jsem panenky, ale podala mu nůž a udělala mu místo.

Zírala jsem na jeho levou ruku a přemítala, jak na prsteníčku bude vypadat snubní prsten. Bylo pro mě těžké představit si, že se Jonah Sullivan žení. Už tak bylo dost těžké vyrovnat se s tím, že je zpátky v našich životech, a teď je tady v mojí kuchyni, krájí cibuli na prkýnku, které jsme dostali darem k mé a Chrisově svatbě. Té svatbě, které se Jonah nezúčastnil.

„Jsi v pořádku?“

Vzhlédla jsem k Jonahovi. Hlavu měl ke straně, kobaltové oči plné zájmu, když čekal na mou odpověď. Všechno ve mně jako by zhoustlo – krev, sliny, roztrpčení.

„Jo.“ Blýskla jsem po něm rychlým úsměvem. „V pohodě.“

Musela jsem se soustředit na něco jiného – na cokoli. Co se vrátil, úspěšně jsem se vyhýbala rozhovoru o samotě. A nechtěla jsem to dneska porušit. Zrovna na svoje narozeniny.

Dveře kuchyně se rozlétly a Chris vešel s pánví plnou burgerů z grilu. Zavřela jsem lednici a dívala se na dveře za ním, které se pohupovaly sem a tam.

Tyhle dveře jsem nenáviděla víc než cokoli jiného v domě.

Ne že bych za ten dům nebyla vděčná. Byla jsem. Chrisovi rodiče nám ho dali jako svatební dar, když se sami přestěhovali na Floridu. Jenže v tomhle domě vyrůstal už Chris, jeho otec a předtím jeho dědeček. Byla to historická stavba včetně bílého vývěsního štítu na průčelí. Postavili ho v roce 1918 a já si každý den připomínala, že je mu přes sto let. Rozvrzané podlahy, potrubí, které se věčně ucpávalo. I když jsme ho před šesti lety zrekonstruovali, věk domu se stejně každou chvíli nepřeslechnutelně ozýval.

Chris chtěl při renovaci dodržet původní rozvržení místností, takže teď jsme sice měli nové potrubí a elektřinu, ale většina místností byla dál izolovaná a uzavřená. Já chtěla mít velké propojené prostory. Někdy jsem měla pocit, že v tomhle domě s tolika stěnami nemůžu dýchat.

A hlavně jsem nemohla poslouchat Jennyin rozhovor s Clarou, jak bych ráda.

Chris položil pánev s burgery na sporák. „Zajdu pro zbytek, už mám skoro hotovo. Clara už je na cestě?“

„To jánevím,“ odsekla jsem. „Zeptej se Jenny.“

Chris povytáhl obočí, když vycítil mou žárlivost. Vyšel z kuchyně a dveře se za ním dál houpaly. Jonah je došel přibouchnout kopnutím a vrátil se ke krájení cibule.

I když jsme my čtyři bývali nejlepší kamarádi, Jonah mi teď chvílemi připadal jako cizinec. Vypadal pořád stejně, ale jisté rozdíly tady byly. Když jsme chodili na střední, míval delší vlasy. Někdy je nosil stažené v culíku. Teď byly kratší a měly sytější hnědou barvu. Přišel o ty světlé medové proužky, které mu přes léto vyšisovalo sluníčko, ale tmavší barva vlasů jen podtrhla modř jeho očí. Očí, které byly vždycky tak laskavé, i když měl vztek. Ten se dal poznat jen podle toho, jak se mu napjaly svaly v hranaté čelisti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nelituju ničeho.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.