Copyright © Lesley Kara, 2020

All rights reserved

Translation © Naďa Špetláková, 2020

ISBN 978-80-249-4353-4

Věnováno všem,

jejichž život poznamenala závislost

To, že si představujete, jak něco děláte, a ten pocit se vám líbí, ještě neznamená, že to vážně uděláte. Jistěže ne. Protože někdy je to právě naopak a v jediném okamžiku dojde k něčemu, co byste do sebe ani ve snu neřekli, a váš život se navždy změní.

Takže pokud v duchu popadnu do ruky její copánky a třískám jí hlavou o cihlovou zeď, dokud jí neprorazím lebku, neznamená to, že to opravdu udělám. To, že na to myslím, ze mě nedělá špatného člověka. Vlastně můžu klidně prohlásit, že je normální si tu a tam představovat, jak ubližujete někomu, koho nenávidíte tak moc, že se vám při pomyšlení na něj stáhne každý sval v těle. To přece občas dělá každý, no ne? No ne?

Sedmkrát, pokud vás to zajímá. Tolikrát ji stačí uhodit, než se jí copánky zbarví doruda.

PRVNÍ ČÁST

1

Nejdřív ho ucítím, vlastně ucítím vodu po holení, kterou používal. Joint od značky Roccobarocco. Je to retro vůně z 90. let – mužná a dřevitá. Už se nevyrábí.

Otočím se, ale nikdo za mnou není. Jen dívka v prošívané bundě, která si sedla na bobek, aby si zavázala tkaničku. Málem o ni zakopnu. Potom ho uvidím, jak pádí k moři a chlupatá chránítka ušanky mu ve větříku plandají jako uši kokršpaněla. Simon.

Podlomí se mi kolena. Dívám se za ním, ale už zmizel ve večerní temnotě. Pokud tu tedy vůbec byl. Možná si to všechno jenom představuju. Měla jsem halucinaci. To už se mi v minulosti párkrát stalo.

Ať už to bylo cokoli, spěchám domů. Malé, vyděšené stvoření, které se najednou bojí tmy. Bojí se jeho.

Máma se na mě vrhne jako policejní pes, jakmile dorazím.

„Kdes byla? Umírám strachy.“ Zaryje mi prsty do paže a já se jí vytrhnu.

„Je teprve deset, mami. Tohle mi nemůžeš pořád dělat. Musíš mi věřit.“

Posměšně odfrkne dřív, než si to stihne rozmyslet. „Věřit? Ty mi chceš vykládat něco o důvěře?“

S hlavou v dlaních se zhroutí na spodním schodu a ve mně se taky něco zhroutí. Kleknu si vedle ní a zabořím jí hlavu do klína.

„Promiň,“ zamumlám do záhybů jejího županu a přenesu se o spoustu let zpátky. Jsem zase prvním rokem na druhém stupni a někdo mi řekl něco ošklivého. Máma mi radí, abych se nad to povznesla.

I teď mě, stejně jako kdysi, krouživě hladí mezi lopatkami.

„Já jenom nechápu, proč musíš chodit ven tak pozdě,“ pronese a já bych jí ráda vysvětlila, že kdybych měla večer co večer sedět v tomhle ponurém domku a nemoct se napít, praskla by mi hlava. Ráda bych jí pověděla, že procházky mě drží při životě, že musím být v pohybu, nějak se zaměstnat, někam vyrazit, i když nemám co na práci ani kam jít. Zejména tehdy. Jenom však skrápím její klín horkými, tichými slzami, víc nezvládnu.

Je to pět měsíců, co jsem se probudila v nemocnici, máma stála u nohou postele a v obličeji měla „tamten výraz“. Čtrnáct dní poté, co mi skončil pobyt v léčebně. Že to vyřešíme takhle, byl její nápad. Kdyby to nenavrhla, možná bych ji o to musela poprosit a nemohla bych si tím pádem dovolit rozhořčenou reakci.

„Nastěhovat se k tobě? Do Flinsteadu? To nemyslíš vážně.“

Se Simonem jsme se tomu místu smáli při každé z těch nemnoha příležitostí, kdy přišlo na přetřes. Shodli jsme se na tom, že jestli někdy skončíme v podobné díře, bude to důkaz naší rezignace na život. Flinstead má pověst toho typu místa, kam se odchází umřít. Jako Eastbourne, jenom je menší a večer tu není co dělat.

„Máš nějaké jiné možnosti?“ zeptala se máma. Zřejmě právě v ten moment se rozhodla začít používat nevzrušený tón terapeuta. Nasazuje ho od té doby, kdykoli si na to vzpomene. Pokládá otevřené otázky. Nesoudí, nehodnotí. Ale mě tím ani na vteřinu neoblafne. Vím, že to je určitá strategie. Všechen ten vztek a frustrace, veškeré zklamání – to pod povrchem pořád probublává a nadále hrozí, že až dospěje k bodu varu, vystříkne na mě jako rozpálený omastek.

* * *

Už je po půlnoci. Ležím v posteli, schoulená na boku, obrácená k oknu. Copánky mám moc utažené, lechtají mě a najednou mám nutkání si je všechny rozplést, jenže mě přišly na spoustu peněz, a těch já momentálně nemám nazbyt, navíc by to hrozně dlouho trvalo. Nezbývá mi na to energie.

Škvírou mezi závěsy dovnitř proniká měsíční světlo. Převalím se na druhou stranu, přitáhnu si kolena k hrudníku a konečně si dovolím pomyslet na Simona. Vyschne mi v puse. V uších mi začne nepříjemně šumět a za lícními kostmi pocítím mravenčení. Nemohl to být on. Nechala jsem se přelstít vlastní představivostí.

Seznámili jsme se v baru. Kde jinde? V takové té prostorné londýnské hospodě, kde mají na stěnách dřevěné obklady a nad nimi veliká zrcadla, do kterých jsou vyleptané značky piva. O pátečních večerech tam bývalo narváno k prasknutí, ale ve čtvrt na pět v úterý odpoledne byla ztichlá a působila stísňujícím dojmem. Bylo to úterý? Už si vážně nepamatuju. Tehdy se mi dny zdály jeden jako druhý. Teď samozřejmě taky, ale zase jinak.

Přišla jsem k jeho stolu a řekla jsem mu, že má zajímavě tvarovanou hlavu. To s člověkem dělá alkohol. Dělal. Dodával mi odvahu nakráčet k naprosto cizím lidem, přeskočit veškeré bezvýznamné tlachání a jít rovnou k věci. K jakékoli věci, kterou jsem si zrovna vzala do své rozhašené makovice. Měla jsem za to, že se chovám oduševněle a koketně.

„Ne, Astrid. Chováš se odpudivě a úchylně a nehezky. Alkohol není tvůj kamarád. Je to tvůj nepřítel. Je to jed. Copak nevidíš, co s tebou provádí?“ zazvoní mi v hlavě Janina slova. Jane přitom měla být moje kamarádka. Moje spojenkyně. Tou dobou už jsem ji ztratila. Byla poslední z dlouhé řady přátel a známých, kteří už to se mnou nemohli vydržet.

Potom jsem se seznámila se Simonem a přestalo na tom záležet. Popíjeli jsme cider, dokud se do hospody nenavalili kravaťáci a my se nevytratili k němu domů. Do ušmudlané garsonky na Anglesey Road ve Woolwichi. Povlečení mu zapáchalo, ale to mi bylo jedno. K tomu už měl holku, ale to mi bylo taky jedno. Nebyli jsme jen dva opilci, co se dali dohromady; byli jsme spřízněné duše. Dva blíženci. Dvě strany téže mince.

Ten peníz podle všeho vyrazili vadně, ozve se hlásek v mojí hlavě. Ten, který mluví stejně jako máma.

Nemohl se vrátit. Prostě nemohl.

2

Druhý den se spěšně obléknu, rozhodnutá pustit předešlou noc z hlavy. Přehodím si přes hlavu řetízek, na kterém nosím klíče, a sejdu dolů. Je brzy, ale máma je v kuchyni stejně první, jako vždy.

„Tamhleten banán by potřeboval sníst,“ oznámí mi. „Kdybys ho chtěla s toastem.“

„Myslíš tu zčernalou flekatou věc, která už týden hnije v míse s ovocem?“

Zvedne banán a zmáčkne ho. „Nic mu není.“

„No tak si ho dej ty. Mně stačí toast.“

„Taky si můžeš dát ovesnou kaši,“ pokračuje máma. „Udělám ti ji, jestli chceš.“

„Mně ovesná kaše nechutná, už jsem ti to říkala.“

Z krabičky vyndám poslední sáček zeleného čaje a ze stojánku si vezmu svůj oblíbený hrnek. Ten s nápisem Nesnáším ranní ptáčata. Ani ranní lidi. Je to jedna z mála věcí, které jsem během let nepoztrácela nebo nerozbila.

Máma vzdychne. „Ale Hilly, tohle přece není nutné.“

Roztrhnu obal sáčku moc prudce a čajová drť se rozsype po celé kuchyňské desce. „Mami, mně už přes sedmnáct let Hilary nikdo neříká.“

Dotkne se mé paže. „Promiň, zlato. Občas mi to prostě uklouzne.“ Otevře skříňku nad mou hlavou a vytáhne novou krabičku zeleného čaje. „Tady máš. Všimla jsem si, že ti dochází, tak jsem ho koupila.“

Rukou smetu rozsypaný čaj do dlaně druhé ruky. Je úplně všude, ale já jsem za rozptýlení ráda. Aspoň se na něco můžu soustředit, na něco jiného než na ten hrozný špunt, který cítím v krku. Ten, který se objeví pokaždé, když udělá nějaké vlídné gesto.

„Díky, mami.“

Hilary. To jméno pochází z latinského hilarus, což znamená „radostný“. Máma říkala, že když ho s tátou vybírali, vzali si na pomoc knihu dívčích jmen od nakladatelství Pan Books. Náhodně tu studnici pokladů otevřeli a zapíchli do stránky špendlík, čímž mi vybrali přízvisko na celý život. Samozřejmě předpokládám, že kdyby se špendlík trefil do Beryl nebo Mildred, asi by to zkusili znova. Jenže mámě se to jméno líbilo. „Jako děťátko jsi byla hotové sluníčko,“ podotkla jednou s tesklivým výrazem v očích.

Jenže jsem časem zjistila, že jsem se narodila ve středu, takže jaké jsem asi měla vyhlídky? V té staré říkance o dětech to přece stojí jasně: „to středeční zná jen žal“. Jsem nastavená na smutek. Navíc Hilary se hodí tak pro holku z padesátých let. Přední studentku na nóbl internátní škole v Surrey. Kapitánku pozemních hokejistek. Veselou kopu. U Jóviše, Hillko, ty nezkazíš žádnou švandu!

„Astrid“ byla dokonalým protikladem všeho, od čeho jsem utíkala. Je to rebelské, odvazové jméno, jež v sobě má cosi hvězdného, divokého. Astrid Kirchherrová fotografovala Beatles v Hamburku, Astrid Prollová byla jednou z prvních členek Frakce Rudé armády. A potom je tu Astrid Lindgrenová, autorka supersilné a úžasně neskutečné Pipi Dlouhé punčochy. Seznam je delší. Královny a princezny. Sochařky a koulařky. Lyžařky a pornohvězdy. Komplikované literární postavy. To jméno znamená „božská síla“.

Když jsem si změnila jméno, změnila jsem sebe. Zviditelnila se. Dodalo mi to odvahu ožírat se se zpustlýma holkama v Peckhamském parku. Vykouřit ho Dannymu Harrisonovi v mauzoleu na Nunheadském hřbitově. Nechat si udělat piercing v nose a na vnitřek stehna vytetovat šlehající plameny. Sluníčko, to určitě.

Dneska ráno je odliv, voda je daleko za kovovými tyčkami a je teplo, až se chce věřit, že léto už je na cestě. Zuju si tenisky, popadnu je za tkaničky a bosa kráčím po hladkém, mokrém písku. Napočítám pět medúz, vypadají jako průhledná volská oka, a pak si všimnu, že po skále pokryté mazlavými řasami se drápe člověk v neoprenu. Stejný chlápek, kterého tu vídám plavat v posledních dvou týdnech. Ten, který mě už párkrát pozdravil nebo na mě aspoň kývl. Takhle to lidi ve Flinsteadu dělají. Někdo, kdo strávil většinu života v Londýně, si na to musí chvíli zvykat.

„Žije toho tu spousta,“ poznamená, jako by navazoval na předchozí rozhovor. „Sumky, přílipky, sasanky. Taky svi-jo-nož-ci.“ Zuby mu v opáleném obličeji bíle zazáří. „To se mi nikdy nedaří vyslovit,“ dodá.

Zasměju se dřív, než to zvládnu zkrotit. Příliš hlasitě. Příliš dychtivě. Zmlkni, Astrid.

Doskočí na písek. U kotníků, kde mu končí neopren, se mu kroutí světlounké chlupy, ale nárty má holé, hladké a dozlatova opálené, a prsty na nohou úhledné.

„Vy jste místní?“ zajímá se.

Zaváhám. „Ani ne – no, trochu. Teda dočasně.“

Kráčíme k moři, čvachtáme v mělkých jezírkách, která po sobě zanechala ustupující hladina. „Já mám teď volno, zrovna měním práci,“ vykládá.

„Já taky. Starám se o mámu.“ Nad hlavou mi zavřeští racek – drsný, posměšný zvuk. „Je trochu… depresivní.“

Projede mnou vlna provinilosti. Sotva mu můžu říct pravdu. Někomu, jako je on – tak zdravému, tak dobráckému. Zděsil by se. A to nechci. Aspoň zatím.

Dojdeme k vodě.

„Poslyšte,“ osloví mě. „Kdyby se vám někdy chtělo zajít na kafe…“

„Jo, jasně.“ Je to jenom způsob, jak ukončit konverzaci. Kdyby to myslel vážně, navrhl by konkrétní čas. Místo.

Otočí se a brouzdá mořem. Nevím, jestli cítím zklamání, nebo úlevu. Asi úlevu. Poslední komplikace, kterou bych potřebovala, je nový vztah.

„Hodilo by se vám to zítra v jedenáct?“ zakřičí přes rameno. „V kavárně Fisherman’s Shack na Flinstead Road?“

Z hrdla mi vybublá nervózní smích. Je mi zle. „Fajn. Tak nashle zítra.“

Dívám se, jak se vrhá do chladné vody a kraulem plave pryč. Je pozoruhodné, jakou vzdálenost už urazil, v jak neúnavném rytmu máchá pažemi. Vydat se přímo k obzoru chce kuráž. Já jsem se takhle jednou málem utopila. Uvízla jsem ve zpětném proudu. Pevně zavřu oči a zatnu pěsti, snažím se zapudit vzpomínku na to, jak jsem zpanikařila, jak mě v nose a v krku řezavě pálila mořská voda.

A pak se to stane. V nozdrách ucítím nezaměnitelnou vůni Simonovy kolínské. Stejně jako včera večer. Prudce oči otevřu, ale závan už je pryč, odnesl ho vítr. Ohlédnu se a bojím se, co bych mohla vidět: starou pracovní bundu, vybledlé džíny, zlobný pohled. Ale až na pár lidí, kteří se vydali vyvenčit psy, a jednoho běžce se sluchátky tu nikdo není. Nikdo, kdo by se byť vzdáleně podobal osobě, která by byla v půl deváté ráno navoněná Jointem – anebo si jointa dávala.

Pohledem se vrátím k moři. Chlápek v neoprenu už zmizel. Možná jsem si vymyslela i jeho.

Do hajzlu. Potřebovala bych se napít.

3

Než dorazím na schůzku anonymních alkoholiků, jsem jako na trní. Od rána jsem nedělala nic jiného, než že jsem vypila bezpočet hrnků kafe a kouřila jako divá. Taky jsem si četla o svijonožcích. Ti podle všeho vylučují lepkavou látku, kterou se umějí přichytit k pevným povrchům. Ten mechanismus funguje podobně, jako se sráží krev. Potřebuju se zabývat takovými věcmi. Zaplnit prostor, kde se pořád drží to špatné. Cokoli, co odvede mysl od bažení po alkoholu.

A teď jsem tady, paže ovinuté kolem hrudníku, aby se mi nerozskočilo srdce. Je to první schůzka od té doby, co jsem vyšla z léčebny. Máma mě sem nutila jít už několik dní.

Posadím se na židli, která je nejblíž u východu, a nenápadně, jako v metru, si prohlédnu ostatní. Rychle, pokradmu. Jen abych o nich měla zběžný přehled. Skupinka, která se v tenhle chladný májový den sešla v sakristii farního kostela ve Flinsteadu, se cestujícím z londýnského metra pozoruhodně podobá. A já bych na příští stanici nejradši vystoupila.

Peroxidová blondýna s předčasně zestárlým obličejem se na mě vědoucně podívá. Korunky na předních zubech má tak staré, že jsou u dásní černé. Vypadá, že jí je přes šedesát, ale oblečená je mladistvěji, možná i mladší je. Alkohol člověka poznamená. Má na sobě obepnuté černé džíny, černé triko, přes něj šedou vestu a takový ten dlouhý beztvarý svetr, který jí sahá až ke kotníkovým botám. Kdykoli poposedne, zachytím zatuchlý pach cigaret. Jsem cítit taky tak? Proboha, doufám, že ne.

„Jste tu poprvé?“ zeptá se mě kultivovaný hlas po levé straně. Jeho majitel má na sobě draze vypadající antracitový oblek a naleštěné polobotky. Působí distingovaně. Jako právník nebo snad konzultant. Ta tedy umí mazat sociální rozdíly, tahleta naše závislost.

„Ano, tady jsem poprvé.“ Hlas mám zhrublý příliš mnoha cigaretami a v levém víčku mi nepříjemně cuká.

Zdvořile přikývne a já vycítím, že se chtěl zeptat ještě na něco, ale rozmyslel si to. Jsem ráda. Nepřišla jsem na pokec.

Loudají se sem a postupně se usazují další lidé. Naproti mně si sedne vyzáblá žena s vypoulenýma očima a dlouhými nervózními prsty. Oči se jí koulejí jako bleděmodré skleněnky. Co chvíli přistanou na mně, ale hned se přesunou dál. Sklopím pohled ke kolenům. Když zvednu hlavu, zjistím, že se na mě dívá. A není jediná. Zjevně jsem hlavní atrakce večera. Kouká po mně i mladík s poďobaným obličejem.

To je k nesnesení. Kdybych teď vypadla, jsem do deseti minut doma. Jenže mámě by došlo, že jsem to vzdala, a já jí potřebuju dokázat, že to tentokrát zvládnu. Tentokrát přestanu nadobro. Je to moje poslední šance – to mi dala jasně na srozuměnou.

Na stole u stěny je opřená nástěnka se spoustou letáků od AA, jistě proto, aby šla snadno sklidit, až se sem ráno nahrne skupinka matek s batolaty. Pohled mi sklouzne k úhledně vytištěným dvanácti krokům, zásadám anonymních alkoholiků. Tedy ne že bych si je potřebovala znova číst. Po třech měsících v léčebně, kdy jsme měli sezení denně, bych je patrně zvládla odrecitovat zpaměti. Naplňovat je, jeden krok po druhém, to je něco jiného.

Horkotěžko zvládám ten první, přiznat si, že jsem vůči alkoholu bezmocná a že se můj život stal neovladatelným. Ty dva další jsou nicméně velká sousta. Uvěřit, že nějaká vyšší síla mi může navrátit duševní zdraví, a ještě větší oříšek: odevzdat svou vůli a život do péče Boha. Vím, že to nemusí být přímo takový ten stařík v nebi, může to být jakákoli moc, se kterou jsem srozuměná – vesmír, dokonce i síla samotné skupiny –, je ale těžké padnout na kolena a modlit se ke kolektivnímu moudru náhodně posbíraných ožralů.

Zavřu oči. Místnost je cítit takovým tím zašlým kostelním pachem: starobou a plesnivinou. Připomene mi něco, co jsem pokládala za zapomenuté. Nedělní školu. Učili jsme se psát velké B jako Bůh a já jsem na papír tak tlačila, že jsem zlomila tužku. Dokonce i jako malá jsem vyšším silám do jisté míry vzdorovala.

Někdo napravo ode mě si odkašle. Vypadá jako takový ten typ, co by mohl hrát na varhany nebo zorganizovat sousedskou domobranu. Nudný a zasloužilý. Připomíná mi našeho učitele fyziky.

„Dobrý večer,“ pozdraví nás hlasem, který je stejně nemastný a neslaný jako on sám. „Jmenuju se David a jsem alkoholik.“

A tak to začne.

Asi tak v prostředku obvyklého úvodního proslovu se rozrazí dveře a vtrhne jimi opozdilkyně. Vysoká žena ve středních letech, v béžovém pršiplášti a červených lodičkách. Rozcuchané vlasy jí sahají po ramena a mají barvu myší hnědi.

„Omlouvám se,“ řekne a obličej jí zrudne jako ty lodičky. Tělové punčochy má kolem kotníků celé žmolkovaté.

Pousměju se na ni. Vypadá tak zranitelně, jak tam před námi všemi stojí, a nemůžu si nevšimnout, že se jí chvějou ruce. Vsadím se, že pořád pije. Chudák ženská. Vypadá, jako by radši byla kdekoli jinde, jen ne tady. Vím přesně, jak se cítí.

Po schůzce si lidé dávají kávu a povídají. Někteří se objímají. Blondýna s šedavou pletí – Rosie, nepije osm let, zanícená propagátorka AA – se pokouší obejmout ženu v červených lodičkách, která o objímání zjevně nestojí. S lidmi jako Rosie už jsem měla co do činění. S oblibou cílí na nováčky. Prokrista, už ke mně míří. Radši rovnou napřáhnu ruku, a přes její rameno zahlédnu, jak na mě ženská s červenými botami protáčí oči. Nemůžu jí tu grimasu dost dobře oplatit, abych se Rosie nedotkla, ale myslím, že z mého pohledu i tak pozná, že pokud jde o nevítané objímání, jsme na stejné vlnové délce.

Když se Rosie konečně vrhne na někoho jiného, chlap v obleku mi pokyne kelímkem. Stojí vedle mladíka s akné, který na mě teď nepokrytě zírá. Zavrtím hlavou. Musím odtud pryč. Hned. Ale když se obrátím k odchodu, srazím se s paní v červených lodičkách. Obě se naráz omluvíme.

„Ne, byla to moje chyba,“ říká mi celá nesvá. „Nekoukala jsem, kam jdu.“

Mluví tiše, rozechvěle, a i když jsem se sem nepřišla s nikým přátelit, mám pocit, že bych se k ní měla chovat vstřícně. Zajímat se o druhé, pomáhat si – tak má celé tohle společenství fungovat. Buď milá, Astrid. Buď milá.

„Takže zase příští týden?“ prohodím.

„Možná.“ Oči se jí zalesknou slzami. Kvapně se vydá ke dveřím a odklopýtá chodbou, odchází stejně uspěchaně a neelegantně, jako přišla.

Představím si, jak běží celou cestu domů, otevře láhev červeného a celou ji vypije. Pak otevře další. Rychle tu představu zaženu, než mi přeroste přes hlavu.

Venku fičí od moře. Přitáhnu si kabát blíž k tělu, zabořím bradu do šály a vydám se po Flinstead Road přímo proti větru, který mi z nosu kostelní zatuchlinu ihned vyfouká.

Ulice je liduprázdná. Mimo sezonu je ve Flinsteadu po deváté večer mrtvo. To vlastně není pravda. Je tu mrtvo po osmé. Když projdu kolem uličky vedoucí k několika předraženým butikům, do jakých chodí jenom turisti, zastavím se a zadívám se do přítmí. Přesně tady jsem včera večer zahlédla Simona. Za denního světla působí korálově červené zdi s průhledem na dvorek – prostranství s kovovými stolky a židlemi a zavěšenými květináči – na konci uličky kouzelně. V tuhle hodinu to tu vypadá jako místo, kde by mohl řádit škrtič.

Projdu uličkou a posadím se na jednu ze židlí, studený kov mě zezadu pálí do stehen. Je to otázka hrdosti. Musím sama sobě dokázat, že nemám strach. Že ani na vteřinu nevěřím, že to byl opravdu on.

Kdysi bych řekla, že není natolik mstivý, aby se vracel. Jenže to bylo předtím.

Už ani nespočítám, kolikrát bylo po ní. Kolika způsoby zemřela.

Včera to bylo takhle: stála na molu v Mistden Sands, stačilo do ní strčit. Měla na sobě ty uhozené martensky, co se v nich pořád natřásá, a ten velký, těžký kabát, takže nemohla plavat. Zmítala se a tloukla sebou, až se konečně potopila. Copánky se jí vznášely ve vodě jako dlouhé chaluhy.

Naposled byly vidět ty modré korálky na koncích, pohupovaly se na hladině jako rybářské splávky.

Jenže to bylo moc snadné. Moc čisté. Mám radši, když je tam krev.

4

Co jsem se přestěhovala, prošla jsem kolem kavárny Fisherman’s Shack snad každý den, ale uvnitř jsem do dnešního dopoledne nebyla. Hned vidím, o co jsem přicházela. Podlaha ze starých vrzajících prken, pestrá směsice stolů a židlí. Není to vintage v pravém slova smyslu, ten podnik tu je celá léta. Vybavení nepochází z žádného výběrového katalogu, nemá umělou patinu. K tomu, a to mě zaujalo nejvíc, tu mají jenom kávu (instantní nebo filtrovanou, žádné macchiato ani ristretto), čaj, fantu nebo coca-colu. Sendviče s vejcem a slaninou. Opečené vdolky.

Menu je nekomplikované, rozumné. Líbí se mi tu.

Obsluha má paže jako Bluto z Pepka námořníka. Nejradši bych si škodolibě objednala nízkotučné latte, jen abych viděla, jak se na to bude tvářit, ale nakonec si dám filtrovanou kávu, černou, a odnesu si ji ke stolu u okna. Mám deset minut zpoždění a on tu není, což buď znamená, že nepřijde, nebo se mu nechtělo čekat. Ani nevím, jak se jmenuje. Třebaže toho včera na pláži navykládal tolik, představit se zapomněl.

Krouživým pohybem otřu zamlžené okno a dívám se, jak se ctihodní flinsteadští obyvatelé věnují svým každodenním činnostem. Vycházejí z obchodů s novinami pod paží, mávají na kolemjdoucí na opačné straně ulice, ustavičně se zdraví a kývají na sebe. Někdy mám pocit, jako bych byla v Truman Show a stačilo by najít, kde končí kulisy, a proniknout papírovým plátnem do skutečného světa na druhé straně. Do chaotického, nejednoznačného světa plného hluku a bolesti, kde vás neznámí lidé s nepřístupným výrazem ignorují.

Potom si všimnu té objímací paní z AA. Rosie nebo jak se jmenuje. Zase má na sobě takový ten dlouhý svetr, tentokrát černý, a táhne ven z prodejny Oxfamu otočný stojan na pohlednice. S námahou ho sestrká ze schůdků, dotlačí ho na místo před výkladní skříní, potom otočí hlavu a podívá se přímo na mě, skoro jako by vytušila, že ji pozoruju. Na úděsnou vteřinu mám pocit, že na mě zamává, ale pak se obrátí a zajde zpátky dovnitř.

Moje napětí poleví. Je vyloučené, aby mě na takovou dálku poznala, a i kdyby ano, mezi anonymními alkoholiky platí nepsané pravidlo, že se k sobě na veřejnosti nehlásíme, obzvlášť na takhle malém městě.

Z trafiky vyjde dívka v prošívané bundě. Zakousne se do obrovské tabulky čokolády, jako by nebyla větší než tyčinka na pár soust. Sbíhají se mi sliny. Jestli se chlápek v neoprenu brzy neobjeví, taky si koupím čokoládu.

Dívám se, jak se zastaví před stojanem s pohledy a netečně se jimi probírá. Je mi na ní něco povědomé, ale než stihnu určit, co to je, zmizí uvnitř dobročinného obchodu.

Odvrátím se a sklopím oči ke kávě. Proč tu pořád trčím a čekám na nějakého nadšeného sportovce? Nejspíš to můžu klidně dopít a jít.

S hlasitým zavrzáním se otevřou dveře vzadu v kavárně, které mají na klice kartonovou cedulku s nápisem „WC“, a v nich se objeví on. Z nějakého nesmyslného důvodu mě nenapadlo, že by na sobě mohl mít něco jiného než neopren, ale je pochopitelně normálně oblečený. Má vybledlé džíny a světlezelené triko s límečkem a dlouhým rukávem. Blonďaté, rozcuchané vlasy. Je ještě hezčí, než jak si ho pamatuju.

„Tak jste přišla,“ řekne s úsměvem.

Na chvíli mám obavu, že mě snad políbí, ale nakonec mi podá ruku.

„Mimochodem, jmenuju se Josh.“

„Astrid.“

„Bezva.“ Kývne směrem k mému hrnku. „Nechtěla bys i něco k jídlu?“

Moc ráda bych si dala sendvič s vejcem a slaninou, jenže mě děsí představa, že se mi žloutek rozteče po bradě. To se na první schůzku moc nehodí. Pokud to tedy má něco takového být. Randění je něco, co už jsem dávno vypustila. Vlastně si nejsem jistá, jestli jsem ho vůbec někdy provozovala. Mým obvyklým modem operandi bylo svalit se do postele, namol, s úplně neznámým člověkem.

„Tak třeba opečený vdolek?“ Kristepane, nechápu, jak jsem to mohla vypustit z pusy. To by si objednala tak prateta Dorothy.

„Fajn, tak teda opečený vdolek,“ přisvědčí, sáhne do zadní kapsy pro peníze a přesune se k baru.

„Prosím opečený vdolek, sendvič s vajíčkem a slaninou a čaj, Bobe,“ objedná si.

Bob přikývne a dá se do práce. Prohlížím si Joshovu hlavu zezadu – to, jak mu vlnité vlasy spadají přes límec – a najednou se mimoděk otřesu. Nemusím se dívat z okna, aby mi bylo jasné, že mě někdo sleduje, a instinkt mi napovídá, že tentokrát to není Rosie.

Josh si se skřípěním přitáhne židli a posadí se proti mně. „Není ti nic?“

Zabloudím očima doprava. Nikdo tam není. Jistěže ne. Vzpamatuj se, Astrid. To není on.

„Ne. Ne, v pohodě.“

Josh vyhlédne z okna a zamračí se. Potom obrátí pozornost zase ke mně.

„A jak dlouho tu teda s mámou zůstaneš?“

„No, než se jí udělá líp.“ V tvářích cítím jen úplně malý náznak horka.

„A co děláš?“ pokračuje. „Myslím, čím se živíš.“

Mozek se mi rozjede na plné obrátky. Dýchej.

Josh se ušklíbne. „Promiň. Vím, že to je dost protivná otázka. Taková ta, aby řeč nestála.“

Usměju se. „Studovala jsem scénografii. Jsem na volné noze.“

Už mu ovšem neprozradím, že poslední práci, která aspoň vzdáleně souvisela s výtvarnictvím, jsem měla před víc než sedmi lety. Byla jsem známá tím, že chodím pozdě, aniž bych úplně vystřízlivěla po předchozí noci. Dělat se mnou bylo za trest. Byla jsem nemožná, věčně nalitá, k ničemu. Od té doby jsem vystřídala řadu špatně placených brigád, dočasných nebo na minimální úvazek. Otravné kancelářské činnosti, výpomoc v supermarketu, podobné věci. A během posledního roku vůbec nic.

Zhluboka se napiju kávy a spálím si patro.

Josh si hrnek pofouká, což jsem měla provést i já. „Já dělám na univerzitě,“ poznamená. „Na studijním oddělení. Nebo teda budu dělat, od konce srpna. Z poslední práce mě vyhodili kvůli nadstavu.“

„To mě mrzí.“

„Nemusí. Neměl jsem to tam rád. Vlastně mi to hezky vyšlo. Táta koupil kus odtud velký starý dům s výhledem na moře. Takže tu zůstanu celé léto a pomůžu mu ho zrenovovat.“

Dívá se teď přímo na mě. „A co že ses rozhodla zrovna pro scénografii?“

Nad tímhle se nemusím vůbec zamýšlet. „Baví mě malovat velké formáty,“ odpovím. „Vyšplhat na lešení a proměnit pozadí jeviště třeba v les, v oceán nebo rušnou ulici. Kombinovat odstíny a textury, nanášet barvu na plátno a zašpinit si ruce i oblečení. Mám pak pocit, jako bych byla součástí toho obrazu, jako bych byla uvnitř – chápeš, jak to myslím?“

O tomhle jsem už dávno nemluvila, vlastně jsem na to upřímně řečeno ani nepomyslela. Ale teď když to říkám, všechno se mi vrací. Vášeň, s jakou jsem tu práci dělala, než se to celé zvrtlo. Možná kdybych si pod sebou tak cílevědomě nepodřezávala větev, mohla jsem mít našlápnuto ke kariéře uznávané jevištní návrhářky, anebo aspoň pravidelně dostávat zakázky od slušných produkčních společností.

Josh přikyvuje a usmívá se.

„Je to vlastně i adrenalinová záležitost. Hlavně když člověk maluje ve velkých výškách. Musí přesně vědět, co dělá. Navíc když pracuješ v divadle pozdě v noci, má to nenapodobitelné kouzlo. Zvláštní atmosféru, víš? Ta tma a tajemno. Z prázdného hlediště přichází ozvěna. A někde ve tmě vždycky poblikává rozbité světlo.“

Ztichnu. Určitě mě má za pošuka, když to na něj takhle hrnu.

Pohodlně se opře. „Asi jsem ještě nikdy nezažil, že by měl někdo tak rád svou práci,“ zhodnotí. „Když o tom mluvíš, dočista se ti promění obličej.“

Zahanbeně sklopím oči.

„No vlastně,“ pokračuje, „bych pro tebe mohl mít malířský úkol, kdyby se ti chtělo.“

Nechápavě se na něj podívám.

„Uprostřed toho tátova domu je taková malá místnost, kam nejde prakticky žádné světlo. Uvažoval o tom, že by proboural zeď a zvětšil by tak sousední pokoj, na druhou stranu se mu ten kamrlík líbí, a já ho vlastně chápu. Je jako nějaká tajná komnata.“

Na chvíli se odmlčí, protože Bob nese sendvič a vdolek; my posuneme hrnky, aby se talíře vešly na stůl.

„Napadlo ho, že by se na jednu stěnu dalo namalovat okno. Taková ta realistická malba, aby to vypadalo, že je tam výhled na krásnou zahradu nebo tak něco.“

„Trompe l’oeil.“

„Jakže?“

„Trompe l’oeil. To znamená francouzsky ‚oklamat zrak‘. Je to malba, která budí dojem, že je trojrozměrná. Jde o optickou iluzi, používá se k tomu nucená perspektiva.“

„No teda!“ podiví se Josh. „Ty se vyznáš. Šla by ses tam se mnou podívat a řekla mi, co by s tím šlo dělat?“ Mrkne na mě. Stačí jediný nepatrný pohyb oka a já ucítím za prsní kostí zvláštní záchvěv. I mezi stehny. Vyhlédnu z okna.

„No jestli máš hodně práce, tak samozřejmě nemusíš, ale mě by zajímalo, jak to vidíš, navíc táta je fajn. Líbil by se ti.“ Začervená se. Ten blonďatý Adonis, který má přes metr osmdesát, se vážně začervená. „A moc rád bych tě zase viděl.“

Pod stolem si otřu dlaně do džín. Tohle je šílené. Znám toho kluka jenom pět minut a on už chce, abych se seznámila s jeho otcem. Se Simonem jsem byla tři roky a nepoznala jsem jediného jeho příbuzného. Tou dobou už se s nimi přestal stýkat. Což není s ohledem na okolnosti zas tak překvapivé. Pochybuju, že by se mnou máma mluvila, kdybych nenastoupila do léčebny.

„Tak jo.“ Ta slova ze mě vyletí, než si to stačím rozmyslet.

5

Josh mi napíše ještě ten týden.

„Ahoj, Astrid. Můžeme si dát sraz v Mistdenu před hospodou Old Schooner? Ve středu ve dvě?“

Sakra! Co mě to napadlo? Asi bych se mohla vymluvit, že se mámě přitížilo a že ji nechci nechat dlouho samotnou. Nebo udělat to nejjednodušší a zprávu ignorovat. Nepřijít. Předstírat, že se nic z toho neděje.

Jenže když zavřu oči, už před nimi mám ten temný pokojík v domě jeho otce. Tajnou komůrku. Část mého mozku už si mě tam představuje. Úplně vidím prázdnou stěnu se sádrovou omítkou, cítím podkladovou barvu, kterou ji natírám.

Nakouknu dveřmi do obýváku. Máma usnula na gauči, pusu má otevřenou. Vypadá jako mrtvola. Tiše dveře zavřu, jdu nahoru a stáhnu vysouvací žebřík, po kterém se dá vyšplhat na půdu. Moje štětce tam někde musí být, spolu se všemi ostatními mými věcmi – s krabicemi, taškami a igelitovými pytli, které ukrývají moje pozemské statky, anebo „staré harampádí“, jak se máma jednou vyjádřila. Mluvila zrovna po telefonu s nějakou kamarádkou od kvakerů. Nejsem jediná, kdo tu chodí na sezení.

Stisknu vypínač a do temnoty se vkrade špinavě žluté světlo. Chvíli mi trvá, než je najdu. Jsou ve starém kufru pod hromadou zimního oblečení. Vytáhnu roli zašlého plátna a přičichnu si k němu, vdechuju zapomenutou vůni terpentýnu a lněného oleje. Už jen z toho, že bych mohla znovu malovat, je mi do pláče, ale já se tím pocitem nenechám ovládnout, pevně ho zapouzdřím. Chystám se kufr zase zavřít, když si všimnu něčeho lesklého, zlatého. Odsunu svetr, který to zpola přikrývá, a zalapám po dechu. Je to jeden ze Simonových starých míčků na žonglování. Jak ten se sem dostal?

Zvednu ho a sevřu v dlani, srdce mi hlasitě, neústupně tluče. Simon se učil žonglovat v době, kdy jsme se seznámili. Chtěl se stát hercem. Myslel, že čím víc toho bude umět, tím víc ho budou obsazovat. Problém ale byl, že se to nedařilo. Účastnil se spousty konkurzů, nikdy však nedostal roli, o kterou stál. Bolest z odmítnutí zaháněl alkoholem.

V duchu teď vidím, jak mu míčky padají a on nadává. Sbírala jsem je vždycky z podlahy a házela mu je zpátky, byly zahřáté a lepkavé. Říkávala jsem: „Tak pojď, ukaž mi, co umíš s těma svejma koulema ze zlata,“ a on se křivě pousmál a z legrace si začal rozepínat poklopec.

Měl je tehdy naposledy s sebou? Určitě ano. Jak jinak by se dalo vysvětlit, že je jeden z nich tady?

Vrátím míček zpátky do kufru, potom ho zase vyndám a začnu couvat, pravým chodidlem tápu v prázdnotě za sebou a hledám horní příčli žebříku. Zhasnu, slezu dolů a dívám se, jak žebřík mizí v temnotě černého čtverce ve stropě.

V pokoji si míček položím na noční stolek.

Na začátku, než se všechno zvrtlo, bych se z pouhého pohledu na něco, co mu patřilo, uvnitř celá rozzářila. Teď mi tep uhání z úplně jiných důvodů. Proč jsem ten míček proboha nenechala na půdě? Poslední, co bych potřebovala, je připomínat si to.

Vybalím štětce na posteli. Joshův táta mi tu malbu určitě nezadá. A i kdyby ano, odmítnu. Jazyk se mi nalepí na horní patro. Je tady zas. To náhlé vnitřní pnutí. Ta dusivá potřeba napít se. Očima zalétnu k cestovnímu budíku na okenním parapetu, i když ani není potřeba zjišťovat to, co si moje tělo uvědomuje každou svou buňkou. Čtyři hodiny odpoledne. Touhle dobou jsem vždycky začínala pít, anebo pokud jsem nějakým zázrakem měla něco na práci, jsem si to v duchu aspoň začínala plánovat. Představovala jsem si, jak s pocitem uspokojení odšroubovávám zapečetěný uzávěr a slyším nádherné klokotání, s jakým se tekutina nalévá. První dlouho očekávaný doušek.

Žaludek mám rozechvělý. Svědí mě kůže na hlavě. Podrbu se, nebo se o to aspoň pokusím. Dobývám se nehty na odhalená místečka mezi copánky. Co budu sakra dělat? Copak to takhle půjde už po zbytek mého života?

Než se naděju, začnu z copánků strhávat korálky, které jsou na koncích. Je to dlouhý a náročný proces, vlasy jsou zacuchané, ale nakonec se mi podaří rozplést úplně všechny, umyju si vlasy nad vanou, vetřu si do nich kondicionér a po celé délce je rozčešu. Zaměstná mě to. Vyplním tím to nekonečně suché prázdno. Navíc je příjemné, když zuby hřebenu projíždím od čela přes temeno až po zátylek. Znovu a znovu, dokud mě nerozbolí ruka a nebrní mě kůže na hlavě. Dokud tu touhu konečně nepřekonám.

Máma na moje vlasy vykulí oči. „Říkala jsem si, kdy už ty příšernosti sundáš. Bez nich vypadáš mnohem, mnohem líp,“ dodá.

Stojí u dřezu a kartáčkem na ruce drhne slupku z nových brambor. „Pam říkala, že tě viděla vycházet z kavárny,“ podotkne, aniž se na mě otočí.

Pam s ní hraje bridž a taky patří ke kvakerům.

„Prý jsi šla s nějakým mladíkem.“

Povzdechnu si. Není divu, že mám pocit, jako by mě někdo sledoval.

„Překvapuje mě, že na mě na tvou žádost nedohlíží úplně celé město.“

Mámě vyklouzne z ruky brambor, který právě čistí, a se žbluňknutím spadne do dřezu. Vyndá ho a omyje pod tekoucí vodou. „Víš, co říkali v léčebně. Že nemáš navazovat vztahy. Že nemáš dělat zásadní životní změny.“

„Dala jsem si s ním kafe a vdolek. Neberu si ho.“

Teď si povzdechne máma. „Tak hlavně jestli víš, co děláš.“

Kdybych se jí tak mohla svěřit, že nemám nejmenší tušení, co dělám, že každý další den bez pití je neprobádané území a já si připadám jako maličká lodička zmítající se ve vlnách. Loď, která by se mohla každou chvíli potopit. Jenže na upřímné svěřování už je trochu pozdě. Náš vztah je pevně nastavený a jeho součástí jsou vzájemné výpady. Útočnost.

Propláchne studenou vodou salát v cedníku a potom s ním nad dřezem zatřese. „K večeři bude omeleta, brambory a salát. Vyhovuje ti to?“

„To je bezva, díky.“

Spěšně, upjatě se na mě usměje. Zavládlo tedy určité příměří.

Po večeři otevřu knížku Anonymní alkoholici. Jeden odstavec čtu už potřetí, ale pořád mi nedává smysl. Není divu, že se tomu spisu říká „Velká kniha“. Je zastaralá a hodně se opakuje, mám pocit, že ji čtu celé věky, ale momentálně nic lepšího, o co bych se mohla opřít, nemám.

Není divu, že se nemůžu soustředit. Máma přejíždí po koberci mechanickým smetákem a mně z jeho skřípění třeští hlava. To je celá ona, že používá něco tak předpotopního, jako je mechanický smeták.

„Jeden člověk od nás z bridžového klubu pořádá v komunitním centru lekce pro začátečníky,“ prohodí, jako by jí to zrovna vytanulo na mysl, jako by mi o tom neplánovala povědět celý den. „Začíná se zítra. Napadlo mě, jestli by tě nezaujalo.“

„Mami, já nevím, jestli by mě zrovna bridž chytnul.“

Máma přestane jezdit smetákem. „Je to fascinující hra, když do ní člověk pronikne. Navíc se toho můžeš spoustu naučit, to by se ti mohlo hodit.“

Přesně taková je. Nenechá věci být.

„Ne, vážně, mami, já nechci. Možná začnu plavat nebo tak něco.“

Myšlenkou, jak se s Joshem nořím do chladné mořské vody, se zaobírám od té doby, co jsme se rozloučili a vyměnili si telefonní čísla. Chtěla bych si připadat očištěná a plná síly. Chci zjistit, jak to je s přílivem a odlivem. Chci se dozvědět víc o sumkách a dalších potvorách.

„Příští týden se jedu podívat na dům Joshova táty.“

Ostražitě se na mě podívá. „Kdo je Josh?“

„Ten kluk, co jsem s ním byla na kafi. Jeho táta chce poradit ohledně trompe l’oeil.“

Mámě vyvstane v očích zvláštní výraz. „Jedno úplně úžasné jsem viděla v Quebeku,“ prohlásí. „Bylo z boku na domě a ten vypadal, jako by mu chyběla venkovní zeď, takže bylo vidět dovnitř do všech pokojů.“

Zadívám se na ni. Podle toho, jak to líčí, se jedná o Fresque du Petit-Champlain. Vzpomínám si, že jsem o ní slyšela na přednášce na vysoké. „Kdy jsi byla v Quebeku?“

Následuje dlouhé ticho. „Potom co umřel táta.“

Táta. To je poprvé za ukrutně dlouhou dobu, co se o něm některá z nás zmínila. Ta slova visí ve vzduchu jako výčitka. Bez ohledu na to, jak moc sama sebe přesvědčuju, že měl nemocné srdce a umřel by tak jako tak, nikdy si nepřestanu zazlívat, jak ho trápilo moje pití. Možná mu ten infarkt přímo nezpůsobilo, ale nesporně k němu přispělo. Vím, že máma si to myslí taky. Vidím jí to na očích, slyším to ve slovech, která si nechává pro sebe.

„Jak to, žes byla v Quebeku a neřeklas mi o tom?“

„Řekla.“

„Ale neřekla. To bych si pamatovala.“

„Myslíš?“

Sklopím oči ke knize a tváře mi zahoří. Dobrý postřeh, matko. V pavučině života mám tolik mezer. Černé díry v paměti, které nikdy nezvládnu vyplnit, ať se snažím sebevíc. Tedy ne že bych chtěla zaplnit všechny. Některé věci je lepší zapomenout.

6

V kadeřnictví je teplo a voní to tu lakem na vlasy. Objednala jsem se před několika dny. Nabízejí slevu, když člověku nevadí, že se mu na hlavě vyřádí někdo, kdo se teprve zaučuje, což mně nevadí. Ten, kdo si musí říkat o kapesné mámě, nemůže být v těchhle ohledech vybíravý.

S každým střihnutím se pomalu objevují obrysy mojí lebky. Lícní kosti se zdají ostřejší. Připadám si lehčí a volnější než kdy dřív, jako bych ze sebe setřásla tíhu své minulosti. Kéž bych tak mohla. Přála bych si, abychom mohli ze života vystříhat to, co se nám nelíbí. To, co nás naplňuje děsem a za co se nenávidíme. Abychom se toho mohli zbavit jako bradavic nebo výrůstků a počkat, až nám doroste nová kůže.

Odmetu chomáče vlasů, které mi ulpěly na klíně zakrytém pláštěnkou jako světlé hobliny dřeva, a snažím se vychýlit vlastní mysl ze směru, kterým se obvykle ubírá, ze směru, který nabere pokaždé, když začnu takhle uvažovat. Snad podvacáté si přečtu Joshovu zprávu. Středa přišla o hodně dřív, než jsem se nadála, a já se pořád ještě nerozhodla, jestli půjdu. Píše, že si dáme sraz před hospodou. Není však vyloučené, že navrhne, abychom zaskočili dovnitř na pivo, než půjdeme k jeho tátovi, takže si musím připravit výmluvu. Jen pro případ, že bych se tam nakonec vypravila.

Takže řeknu třeba tohle: Já vlastně nemám vůbec žízeň. Anebo: Já se popravdě snažím přes týden nepít. Ne, to ne, protože to by mě mohl někam pozvat o víkendu. Můžu zkusit i Mě hospody v poslední době přestaly bavit, případně Old Schooner je docela knajpa, ne? nebo Já si na hospody moc nepotrpím.

To jediné, co stoprocentně neřeknu, je: Víš, Joshi, já se snažím vyléčit z alkoholismu, takže bych tam radši nechodila, kdyby ti to nevadilo.

Proč to prostě nemůžu říct? Co je na tom sakra tak těžkého?

„Páni!“ vydechne Josh. „Vypadáš fantasticky. Málem jsem tě nepoznal.“

Letmo mě políbí na tvář, pak společně vykročíme. Po všem mém strachování se nakonec o hospodě ani nezmíní. Je zvláštní muset sjednotit tempo s někým jiným. Jde zlehka, dělá dlouhé kroky a já mu sotva stačím. Ale aspoň si ušetříme chvíle trapného ticha. Je uvolněný a sebejistý jako někdo, kdo chodil na soukromou školu. Taky tak mluví. Simon by ho z principu nenáviděl.

Ti dva by nemohli být rozdílnější, a přesto mi Josh Simona něčím trochu připomíná. Možná tím, jak mi s ním je, jako bychom se znali mnohem déle, než se ve skutečnosti známe. Se Simonem to bylo zrovna tak, než se všechno podělalo.

Zrychlí se mi tep. Proč na něj pořád ještě myslím? Teď si nemůžu pomoct, musím se ohlížet přes rameno. Simon jednou řekl, že by zabil každého chlapa, který by mu mě přebral. A potom by zabil mě. Byly to jenom opilecké řeči, ale stejně…

„Tys tady někde vyrostl?“ zeptám se. Hlavně abych se přestala soustředit na představu, která se mi zrovna uhnízdila v hlavě – že mě Simon pozoruje zpoza rohu, sleduje každý můj pohyb. V prstech pevněji sevřu žonglovací míček v kapse.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo o tom ví?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.