Copyright © Jojo’s Mojo Ltd, 2019

All rights reserved

Translation © Lucie Mikolajková, 2020

ISBN 978-80-249-4368-8

Barbaře Napierové, která mi darovala hvězdy, když jsem je nejvíc potřebovala.

A všem knihovnicím a knihovníkům na celém světě.

Prolog

20. prosince 1937

Poslouchejte. Stačí zajet tak tři míle do lesa hned pod Arnott’s Ridge a ocitnete se v tichu tak hutném, jako byste se jím brodili. Po rozbřesku už nezpívají ani ptáci, dokonce ani uprostřed léta, a už vůbec ne teď, kdy je mrazivý vzduch tak ztěžklý vlhkem, že znehybní i těch zbylých pár lístečků, jež se stále ještě statečně drží na větvích. Mezi duby a ořechovci se nepohne ani myš: zvěř je zalezlá hluboko pod zemí, tulí se k sobě měkkými kožíšky v uzounkých jeskyňkách a vykotlaných kmenech stromů. Sníh je tak hluboký, že se mule boří nohy až po hlezna, ta každých pár kroků klopýtne, podezíravě zafrká a opatrně našlapuje, kdyby pod tou nekonečnou bílou pokrývkou byly nějaké uvolněné kamínky nebo výmoly. Jen úzký potok o kus níž sebevědomě uhání kupředu, průzračná voda šumí a bublá v kamenitém korytě a míří kamsi, kde nikdo z místních nikdy nebyl.

Margery O’Hareová zkusmo zahýbe prsty v botách, ale už dávno je zimou přestala cítit a zkřiví tvář při pomyšlení, jak to bude bolet, až se začnou rozehřívat. Troje vlněné punčochy, a v téhle zimě by vyšlo nastejno, kdyby byla naboso. Poplácá urostlého mulího hřebce po šíji a tlustými pánskými rukavicemi smete ledové krystalky, které se mu tvoří na husté srsti.

„Dostaneš dneska porci navíc, Charley,“ řekne a mula zastříhá obrovskýma ušima. Margery si poposedne, urovná sedlové brašny, aby byl náklad vyvážený, a oba se dál brodí směrem k potoku. „Přidám ti do toho teplou melasu. A možná si ji dám taky.“

Ještě čtyři míle, řekne si a zalituje, že se ráno víc nenasnídala. Kolem indiánské stráně, nahoru po stezce mezi borovicemi, přes dva dolíky, a pak už se objeví Nancy, při chůzi bude máchat rukama jako dítě, jako obvykle si bude zpívat nějakou kostelní píseň a její jasný, silný hlas se bude rozléhat na celý les.

„Nemusíte mi přece chodit pět mil naproti,“ říká staré paní co čtrnáct dní. „To je přece naše práce. Proto máme koně.“

„Ach, vy děvčata toho děláte už tak dost.“

Ale Margery ví, co za tím doopravdy je. Nancy, stejně jako její sestra Jean v jejich maličkém srubu u Red Lick, která je nemocná a nevstane už z postele, si nedokážou představit, že by přišly o svůj pravidelný příděl příběhů. Nancy je čtyřiašedesát, v puse jí zbývají tři zdravé zuby a potrpí si na pohledné kovboje. „Ten Mack McGuire, z toho se mi vždycky zatřepetá srdíčko jak prostěradlo na šňůře, když fouká vítr!“ Pak sepne ruce a zdvihne oči k nebi.

„Ten Archer o něm umí tak napsat! Jen jen vystoupit z knížky a vyzdvihnout mě k sobě na koně.“ Pak se k Margery spiklenecky nakloní. „A že bych si zajezdila ráda nejenom na koni! Můj muž říkával, že když jsem byla mladá, měla jsem panečku pořádný posed!“

„Tak o tom vůbec nepochybuju, Nancy,“ odpoví Margery pokaždé a stará paní se rozesměje a plácá se do stehen úplně stejně, jako když to řekla poprvé.

Najednou zapraská větvička a Charley zastříhá ušima. S těmihle plachtami nejspíš slyší až na půl cesty do Louisville. „Tudy, hošku,“ řekne Margery a vede ho tak, aby šel dál od skalnatého výčnělku.

„Za minutku už ji uslyšíš.“

„Tak kampak, co?“ Margery trhne hlavou.

Trochu se motá, ale pohled má přímý a neúhybný. Na pušce má natažený kohoutek a prst na spoušti, takový nerozum! „Teď se na mě podíváš, co, Margery?“

Snaží se, aby jí hlas zněl vyrovnaně, ale v hlavě jí hučí. „Já vás vidím, Cleme McCulloughu.“

„Jááá vááás vidííím, Cleme McCulloughu!“ zopakuje to posměšně, jako otravné dítě na školním dvoře. Vlasy mu na jedné straně trčí, jako by si je přeležel ve spánku. „Vidíš mě, ale koukáš na mě svrchu! Vidíš mě, ale koukáš na mě jako na lejno na podrážce. Jako bys snad byla něco extra!“

Margery se nikdy ničeho zvlášť nebála, ale tyhle horaly už dobře zná a ví, že s opilcem se není radno pouštět do hádky. Zvlášť když drží v ruce nabitou pušku.

V duchu si rychle vypočítává, koho kdy mohla nějak urazit – Bůh ví, že jich pěkných pár je, ale McCullough? Kromě toho, co je nasnadě, ji nic nenapadá.

„Jestli měla vaše rodina nějaký spor s mým tátou, tak si to vzal do hrobu. Teď už jsem tu jenom já a na krevní mstu nehraju.“

McCullough jí stojí přímo v cestě, rozkročený ve sněhu, s prstem pořád na spoušti. Kůži má posetou modrofialovými skvrnami – zjevně je tak opilý, že si vůbec neuvědomuje, jaká je zima. Nejspíš je tak pod obraz, že by se ani netrefil, ale ona to rozhodně nehodlá riskovat.

Posune se v sedle, zpomalí mulu a podívá se stranou. Břehy potoka jsou příliš strmé a zarostlé stromy, tudy neprojede. Buď ho nějak přesvědčí, aby uhnul, anebo najede přímo na něj, a stále víc ji láká udělat to druhé.

Mula zastříhá ušima. V tom tichu slyší Margery tlukot vlastního srdce, naléhavě jí pulzuje v uších. Roztržitě si pomyslí, že takhle nahlas ho snad ještě nikdy neslyšela. „Jenom dělám svou práci, pane McCulloughu. Ocenila bych, kdybyste mě nechal projet.“

Zamračí se, když si uvědomí, že v tom, jak přezdvořile vyslovila jeho jméno, se možná skrývá urážka. Pohne puškou a ona si uvědomí, že udělala chybu.

„Tak práci… Myslíš, že jsi bůhvíco, žejo? Víš, co ty potřebuješ?“ Hlasitě si odplivne a čeká na odpověď. „Povídám, víš, co ty potřebuješ, holka?“

„Předpokládám, že moje představa se bude na míle lišit od té vaší.“

„Ty máš na všechno odpověď, co? Myslíš, že nevíme, co tady provádíte? Myslíš, že nevíme, co roznášíte mezi slušný, bohabojný ženský? My dobře víme, co máte za lubem. Máš v sobě ďábla, Margery O’Hareová, a ďábel se z takový holky jako ty dá vyhnat jenom jediným způsobem.“

„No, moc ráda bych tu s vámi zůstala a dozvěděla se, co je to za způsob, ale bohužel musím objet všechny štace, takže třeba bychom mohli pokračovat –“

„Sklapni!“

McCullough zvedne pušku. „Zavři tu zatracenou klapačku!“ Margery zavře pusu.

Muž postoupí o dva kroky k ní a pevně se rozkročí. „Slez z tý muly.“

Charley neklidně přešlápne. Margery má srdce až v krku, uvázlo jí tam jako ledový oblázek. Kdyby se otočila a dala na útěk, zastřelí ji. Jediná cesta vede podél potoka. Pod lesní hrabankou je holý křemen a stromy rostou příliš hustě, než aby se mezi nimi propletla. Na míle daleko tu není ani noha, uvědomí si Margery, až na starou Nancy, která se právě teď pomaličku šourá přes kopec.

Je tu úplně sama a on to dobře ví.

„Povídám, abys slezla,“ zasyčí tišeji. Přistoupí ještě o dva kroky.

Boty mu na sněhu zakřupou.

Takhle to bohužel je, pro ni i pro všechny ženy v tomhle kraji. Nezáleží na tom, jak jste chytrá, jak šikovná, jak samostatná – hloupý chlap s puškou nad vámi bude mít vždycky navrch. Hlaveň je jen kousíček od ní, takže jako by hleděla do dvou bezedných černých děr. Pak McCullough zničehonic se zavrčením pušku spustí, hodí si ji zpátky na rameno a popadne mulu za otěže. Ta se prudce otočí, takže se jí Margery neohrabaně sveze až na krk. McCullough ji chňapne za stehno a druhou rukou znovu sáhne pro pušku. Z dechu mu kysele čpí alkohol a ruku má tak špinavou, že jako by byla šupinatá. Margery se celá otřese hnusem.

A pak se zdáli ozve Nancyin hlas.

Ach, proč jen se míru vzdáme, bolest nesem převelkou…

McCullough zvedne hlavu. Najednou Margery zaslechne Ne! a někde daleko v mysli si překvapeně uvědomí, že vyšlo z jejích úst. Jeho prsty ji svírají a tahají, jedna ruka ji sevře v pase, takže ztratí rovnováhu. Z toho urputného sevření a smrdutého dechu cítí svou budoucnost, která se náhle mění v něco temného a strašlivého. Ale z té zimy je nemotorný. Začne znovu nešikovně šátrat po pušce, na okamžik se k ní přitom otočí zády a ona vycítí příležitost. Levou rukou sáhne za sebe do sedlové brašny, a právě když se muž otočí, pustí Margery otěže, pravou rukou sevře i druhý roh těžké knihy a praští ho, jak nejvíc svede, třískne ho přímo do tváře. Puška vystřelí a ta rána se rozléhá v prostoru a odráží se od stromů, zpěv na chviličku utichne a k nebi vzletí hejno ptáků, jako mihotavý černý mrak plný třepetajících se křídel. McCullough se skácí k zemi, mula vyhodí zadníma nohama a pak se vyděšeně vrhne kupředu a přitom přes něj zakopne, takže Margery vyjekne a musí se chytit sedlové hrušky, aby se na zvířeti udržela.

A pak už uhání korytem potoka, dech zadrhnutý v hrdle a srdce bušící jako o závod. Nezbývá než důvěřovat, že se mula v ledové vodě udrží na nohou, a neodvažuje se ohlédnout, aby zjistila, jestli se McCulloughovi náhodou nepodařilo vstát, aby běžel za ní.

1

O tři měsíce dříve

Na to, že je září, je opravdu nezvykle horko, shodli se všichni, když stáli před obchodem a ovívali se anebo se míjeli ve stínu eukalyptů. V zasedacím sále v Bailleyville to čpělo louhovým mýdlem a zvětralými parfémy, jak tu těla v parádních popelínových šatech a letních oblecích seděla namačkaná jedno na druhé. Vedro se vpilo i do obložení stěn, takže dřevo nesouhlasně vrzalo a vzdychalo. Alice se pevně tiskla zezadu k Bennettovi, společně se prodírali řadami židlí nastavěných těsně vedle sebe a neustále se omlouvali, jak se sedící museli se stěží potlačovaným vzdycháním zvednout. Alice by přísahala, že jak se každé tělo trochu zaklonilo, aby mohli projít, teplo z něj se vsáklo i do ní.

Promiňte. Moc se omlouvám.

Konečně se Bennett dostal ke dvěma volným židlím. Alice se s tvářemi rozhořelými rozpaky posadila a snažila se nevšímat si postranních pohledů okolosedících. Bennett si zkontroloval klopy, oprášil z nich neexistující smítka a pak si všiml její sukně. „Ty ses nepřevlékla?“ sykl šeptem.

„Vždyť jsi říkal, že jdeme pozdě!“

„Ale nemyslel jsem, že máš jít v domácích šatech!“

Zkoušela udělat zapékané hovězí, aby přiměla Annie servírovat i něco jiného než tradiční jižanské recepty. Jenomže brambory zezelenaly a jí se nedařilo správně odhadnout, jak je sporák rozpálený, a když hodila na pánev maso, omastek ji celou postříkal. A pak ji přišel hledat Bennett (pochopitelně ztratila pojem o čase) a vůbec nechápal, proč prostě nenechá kuchyňské záležitosti na hospodyni, když se má konat tak důležitá schůze.

Alice si dlaní přikryla největší mastnou skvrnu na sukni a rozhodla se, že ji po celou následující hodinu nesundá. Protože hodina to určitě bude. Nebo dvě. Anebo – Bůh jí pomoz – klidně i tři.

Do kostela a na schůze. Na schůze a do kostela. Někdy Alici Van Cleveové připadalo, že jednoduše vyměnila jednu únavnou každodenní rutinu za jinou. Zrovna dnes ráno pastor McIntosh téměř dvě hodiny tepal do hříšníků, kteří se podle všeho snaží v městečku zavést vládu bezbožnosti, a teď se zuřivě ovíval a zdálo se, že je až znepokojivě připravený pustit se do řeči znovu.

„Obuj si ty boty,“ zašeptal Bennett. „Někdo by si mohl všimnout!“

„To je tím horkem,“ odvětila. „Mám anglické nohy. Na takovéhle teploty nejsou zvyklé.“ Sice na manžela neviděla, ale přímo cítila jeho vyčerpaný nesouhlas. Jenomže jí bylo tak horko a byla tak unavená, že jí to bylo jedno. Řečník měl tak uspávací hlas, že slyšela sotva každé třetí slovo – klíčí… lusky… řezanka… papírové sáčky – a zbytek ji vlastně ani nezajímal.

Prý že manželství bude dobrodružství! Cesta do jiné země! Však si přece vzala Američana. Nové jídlo! Nová kultura! Nové zážitky! Představovala si samu sebe v New Yorku, jak v úhledném kostýmku sedává v rušných restauracích a kráčí po zalidněných chodnících. Jak bude psát domů a chlubit se všemi těmi novými zkušenostmi. Ach, Alice Wrightová? Není to ta, co si vzala toho fešáckého Američana? Přesně tak, poslala mi pohled – byla v Metropolitní opeře, a taky v Carnegie Hall…

Nikdo ji nevaroval, že ve skutečnosti bude zdvořile konverzovat s postaršími tetičkami nad parádním porcelánem, že bude neustále něco spravovat nebo pořád dokola vyrábět sešívané přikrývky, anebo – což bylo ze všeho nejhorší – vysedávat na smrtelně nudných kázáních. Sáhodlouhá kázání, která jako by trvala snad celá desetiletí, nekonečné schůze. Bože, tihle chlapi se tak rádi poslouchali! Měla pocit, jako by ji někdo čtyřikrát týdně celé hodiny plísnil.

Cestou sem se Van Cleveovi zastavili hned ve třinácti kostelích, ale jediné kázání, které si Alice užila, bylo v Charlestonu, kde kazatel mlel tak dlouho, že s ním jeho ovečky ztratily trpělivost a jednomyslně se rozhodly ho „uzpívat“ – všichni se dali do zpěvu, úplně ho přehlušili a on konečně pochopil a značně popuzeně toho pro ten den nechal. Alici rozesmálo, jak se marně snažil mluvit, ale jejich odhodlané hlasy ještě zesílily.

Zjistila ovšem, že v Baileyville v Kentucky je sbor věřících bohužel kázáním zcela uchvácen.

„Obuj se, Alice! Prosím.“

Alice se očima setkala s paní Schmidtovou, u níž byla před dvěma týdny na čaji, a honem se upřeně zadívala před sebe v obavě, že bude vypadat až příliš přátelsky a paní Schmidtová ji pozve znovu.

„Tak tedy, děkujeme Hankovi za rady ohledně skladování semen. Určitě máme všichni nad čím přemýšlet.“

Alice vklouzla nohama do bot, když vtom pastor dodal: „Ach ne, dámy a pánové, ještě nevstávejte! Ještě by vám něco ráda krátce řekla paní Bradyová.“

Alice už dobře věděla, co se za touhle formulací skrývá, a znovu se vyzula. Předstoupila pomenší žena ve středních letech, kterou by její otec popsal jako „pěkně polstrovanou“ – její tělo sestávalo z pevných bochánků a křivek, jaké si člověk spojuje s prvotřídními pohovkami.

„Chci mluvit o té pojízdné knihovně,“ začala paní, zatřepetala si u krku bílým vějířem a upravila si klobouk. „Došlo k určitému vývoji, o kterém bych vás ráda informovala.

Všichni víme, jak – ehm – drtivý dopad měla na naši skvělou zemi hospodářská krize. Tak jsme se soustředili na to, abychom prostě nějak přežili, že jsme upozadili řadu dalších věcí. Někteří z vás možná vědí, jak ohromně se pan prezident a paní Rooseveltová snaží, aby lidé opět zaměřili pozornost na gramotnost a vzdělání. Začátkem tohohle týdne jsem měla tu čest zúčastnit se posezení s paní Lenou Nofcierovou, předsedkyní Knihovní služby v Kentuckém sdružení rodičů a přátel školy, a dozvěděla jsem se, že Úřad na podporu zaměstnanosti zavádí v několika státech systém pojízdných knihoven – a pár jich bude dokonce i tady v Kentucky. Někteří z vás už možná slyšeli o knihovně, která vznikla v Harlan County. Že ano? No vidíte, a ta má nesmírný úspěch. Pod záštitou ÚPZ a samotné paní Rooseveltové –“

„Je to episkopalistka.“

„Co prosím?“

„Rooseveltová. Je episkopalistka.“

Paní Bradyové zaškubalo ve tváři. „No, to jí ale zazlívat nebudeme, že? Je to naše první dáma a snaží se pro celou zemi dělat úžasné věci.“

„Měla by si spíš hledět, kde je její místo, a ne se do všeho motat!“ Chlapík s tučnými tvářemi ve světlém lněném obleku zavrtěl pohoršeně hlavou a rozhlédl se, zda s ním ostatní souhlasí.

Naproti přes uličku se Peggy Foremanová předklonila a upravila si sukni právě ve chvíli, kdy si jí Alice všimla, takže to vypadalo, že na ni Alice schválně zírá. Peggy se zamračila, vysoko zdvihla drobný nosík a pošeptala něco dívce vedle sebe, která se rovněž předklonila a věnovala Alici podobně nepřátelský pohled. Alice se znovu opřela na židli a snažila se zarazit červeň, která se jí hrnula do tváří.

Alice, když si nenajdeš přátele, nikdy sem nezapadneš, opakoval jí pořád Bennett, jako by snad měla nějakou šanci získat Peggy Foremanovou a její partu kamarádek s kyselými obličeji na svou stranu.

„Ta tvoje milá už po mně zase metá očima blesky,“ zamumlala Alice.

„Není to moje milá.“

„Ona si zjevně myslela, že je.“

„Už jsem ti říkal, že to jsme byli ještě hrozně mladí. A pak jsem potkal tebe a… no, a už je to pryč.“

„Byla bych ráda, kdybys to řekl i jí.“

Naklonil se k ní. „Alice, ty se pořád tak držíš zpátky… Lidi si začínají myslet, že jsi tak trochu… chladná a odtažitá.“

„Jsem Angličanka, Bennette. Srdečnost a otevřenost opravdu nemám v krvi.“

„Jenom si myslím, že čím víc se tu zapojíš do společnosti, tím to bude pro nás oba lepší. A tatínek si to myslí taky.“

„Aha. Vážně? Nepovídej.“

„Nebuď taková.“

Paní Bradyová po nich hodila nevlídným pohledem. „Jak jsem říkala, vzhledem k tomu, jaký úspěch měly tyto iniciativy v sousedních státech, uvolnil ÚPZ prostředky na to, abychom pojízdnou knihovnu založili i tady, v Lee County.“

Alice potlačila zívnutí.

Doma na příborníku stála zarámovaná fotografie Bennetta v baseballové uniformě. Zrovna se mu povedl homerun a ve tváři se mu zračila zvláštní prudkost a radost, jako by se právě v tu chvíli povznesl nad hranice tohoto světa. Alice toužila, aby se takhle znovu začal dívat i na ni.

Jenomže kdykoli si Alice Van Cleveová dovolila o své situaci přemýšlet, uvědomovala si, že její sňatek byl vlastně vyvrcholením sledu náhodných, vzájemně nesouvisejících událostí. Začalo to rozbitým porcelánovým pejskem, když tenkrát s Jenny Fitzwalterovou hrály doma badminton (co měly asi tak dělat, když venku pršelo?), vystupňovalo se to, když ji vyhodili ze školy pro sekretářky, protože neustále chodila pozdě, a vyvrcholilo její údajně nemístnou reakcí na otcova šéfa na vánočním večírku. („Ale on mi sáhl na zadek, když jsem roznášela paštičky!“ namítala Alice. „Nebuď vulgární,“ odbyla ji matka a teatrálně se otřásla.) V důsledku těchto tří událostí – k nimž přibyl ještě jistý incident s přáteli jejího bratra Gideona, v němž figurovala přemíra rumového punče a zničený koberec (nemohla přece vědět, že v tom punči je alkohol! nikdo jí to neřekl!) – její rodiče usoudili, že by se Alice nad sebou „měla zamyslet“, což znamenalo, že ji nikam nepouštěli. Jednou je zaslechla, jak se baví v kuchyni. „Vždycky byla taková. Je jako tvoje teta Harriet,“ utrousil otec přezíravě a matka s ním za to dva dny nepromluvila, jako by nemohla snést tu odpornou představu, že snad Alice zdědila svou povahu po jejím rodu.

Po celou tu dlouhou zimu vymetal Gideon plesy a koktejlové večírky, trávil dlouhé víkendy u přátel nebo si užíval v Londýně, zatímco Alici její přátelé postupně přestali zvát a ona seděla doma, s nechutí a s mizernými výsledky se pokoušela vyšívat a ven se dostala, pouze když doprovázela matku na návštěvy k postarším příbuzným nebo na schůze Ženského institutu, kde se debatovalo převážně o pečení, aranžování květin a Životech svatých – jako by se ji snažily doslova unudit k smrti. Po nějaké době už přestala na Gideonovi vyzvídat podrobnosti, protože ji to jen mrzelo ještě víc. Místo toho trucovala u kanasty, mrzutě podváděla v Monopolech, vysedávala s hlavou složenou na předloktí v kuchyni a poslouchala rádio, které bylo příslibem mnohem méně dusivého a svazujícího světa, než byl ten její.

A pak se jednoho nedělního odpoledne o dva měsíce později objevil na jarní kostelní slavnosti Bennett Van Cleve. Měl americký přízvuk, hranatou tvář a světlé vlasy a voněl z něj svět na miliony mil vzdálený od Surrey – ale vlastně by klidně mohl být hrbatý zvoník od Matky Boží a Alici by stejně připadalo, že přestěhovat se do věže s řinčícími zvony je vynikající nápad.

Alice odjakživa přitahovala mužské pohledy a Bennetta ta elegantní anglická dívka okamžitě uchvátila. Měla velikánské oči, zvlněné plavé vlasy ostříhané na mikádo, hlas měla jasný a s tak vybraným přízvukem, jaký v Lexingtonu v životě neslyšel. Jeho otec poznamenal, že má tak vybrané chování a dokáže tak kultivovaně držet šálek s čajem, že by klidně mohla být britská princezna. Když mu Alicina matka prozradila, že o dvě generace nazpět jsou sňatkem dokonce spřízněni s jednou vévodkyní, pan Van Cleve starší téměř omdlel blahem. „Vévodkyně! Opravdová vévodkyně! Ach Bennette, z toho by tvoje drahá máti byla bez sebe!“

Otec a syn přijeli do Evropy v rámci aktivní misie Spojené církve Boží v Kentucky, aby zjistili, jak žijí věřící mimo Ameriku a jak konají pobožnosti. Pan Van Cleve zaplatil několika účastníkům cestu – na počest své zesnulé ženy Dolores, jak rád oznamoval, kdykoli konverzace poněkud vázla. Je sice podnikatel, ale to neznamená nic, nemá to žádný smysl, pokud to nedělá pod Boží záštitou. Alici připadalo, že ho umírněné a nepříliš horlivé projevy náboženské vroucnosti ve farnosti Matky Boží poněkud zklamaly – a místní farníky pro změnu velmi zaskočilo zanícené hřímání pastora McIntoshe o ohni a síře pekelné (chudinku paní Arbuthnotovou museli vyvést postranními dveřmi na čerstvý vzduch). Ovšem co Britům chybělo na zbožnosti, to podle pana Van Clevea bohatě vynahrazovali svými kostely, katedrálami a dlouhatánskou historií. Není to snad duchovní zážitek sám o sobě?

Alice a Bennett se mezitím oddávali o něco méně duchovním zážitkům. Na rozloučenou si stiskli ruce a vášnivě si vyznali své city, jež byly ještě zjitřené vyhlídkou na jeho blížící se odjezd. Pokračoval do Remeše, Barcelony a Madridu, a celou dobu si psali. Když dojel do Říma, byla už jejich korespondence tak horečná, že snad jen ty nejnevšímavější členy domácnosti překvapilo, když Bennett před návratem požádal Alici o ruku. S dychtivostí ptáčka, který právě spatřil, jak se pootevřely dveře klece, zaváhala Alice asi tak půl vteřiny, než svému zamilovanému – a teď i nádherně opálenému – Američanovi řekla ano. Která žena by odmítla pohledného muže s ostře řezanou tváří, jenž se na ni dívá, jako by byla utkaná ze vzácného hedvábí? Všichni ostatní se na ni v uplynulých měsících dívali, jako by měla nějakou nakažlivou chorobu.

„Ty jsi prostě dokonalá,“ říkal jí Bennett, když spolu seděli na houpací lavičce na zahradě jejích rodičů, s límci vyhrnutými před větrem. Bennett jí svíral útlé zápěstí palcem a ukazovákem a z okna knihovny tomu přihlíželi jejich otcové, kteří měli oba své důvody pro to, aby se jim značně ulevilo. „Jsi tak delikátní a jemná! Jako plnokrevník.“ S jeho přízvukem to znělo obzvlášť exoticky.

„A ty jsi neskutečně hezký. Jako filmová hvězda.“

„Mojí matce by ses určitě líbila.“ Přejel jí prstem po tváři. „Jsi jako porcelánová panenka.“

Půl roku poté si byla Alice poměrně jistá, že už ji jako porcelánovou panenku rozhodně nevidí.

Brali se narychlo, což Bennett vysvětloval tím, že se pan Van Cleve musí vrátit, aby se mohl věnovat svému podnikání. Alice měla pocit, že se jí převrátil celý svět; po té dlouhé sklíčené zimě se jí úplně točila hlava radostí. Matka jí balila kufr se stejným, poněkud nemístným potěšením, s jakým lidem vyprávěla o Alicině skvělém americkém manželovi a jeho otci, který je bohatý průmyslník. Možná by bylo hezké, kdyby projevila alespoň nepatrný smutek nad tím, že se její dcera odstěhuje do části Spojených států, kam nikdo z jejích známých nikdy nezavítal. Ani Alice se ovšem nemohla dočkat. Její bratr jako jediný projevoval neskrývaný smutek, ale ona si byla jistá, že stačí jeden víkend na nějakém večírku a bude to zase on. „Samozřejmě se za tebou přijedu podívat,“ ujišťoval ji Gideon. Oba věděli, že nepřijede.

Svatební cesta znamenala pro Bennetta a Alici pětidenní plavbu zpět do Ameriky a poté cestu autem z New Yorku do Kentucky. (Alice si vyhledala Kentucky v encyklopedii a uchvátilo ji, kolik je tam dostihových závodišť. Znělo to, jako by tam každý den bylo derby.) Nadšení v ní probouzelo úplně všechno: jejich velikánské auto, obrovský zaoceánský parník, diamantový přívěsek, který jí Bennett koupil v londýnském obchodním domě Burlington Arcade. Nevadilo jí, že je pan Van Cleve po celou dobu doprovázel. Bylo by přece neslušné nechávat tchána o samotě a Alice byla až příliš bez sebe nadšením z toho, že odjíždí ze Surrey a opouští tiché nedělní salonky a atmosféru trvalého pohoršení, než aby něco namítala.

Pokud snad přece jen pociťovala jakousi neurčitou nespokojenost z toho, že se jich pan Van Cleve drží jako klíště, s úsilím ji v sobě potlačila a snažila se být tak rozkošná a příjemná, jak oba muži zjevně očekávali. Na parníku mezi Southamptonem a New Yorkem se jí alespoň podařilo procházet se s Bennettem o samotě po palubě, zatímco jeho otec pročítal obchodní listiny anebo se bavil s někým u kapitánova stolu. Bennett si ji k sobě vždycky přitáhl silnou paží a ona zvedla levou ruku se zbrusu novým, lesklým zlatým kroužkem a v duchu pořád žasla nad tím, že ona, Alice, je teď vdaná paní. A až dorazí do Kentucky, říkala si, pak už budou svoji doopravdy, protože se nebudou všichni tři muset dělit o jedinou kajutu, byť byla rozdělená závěsem.

„Něco takového jsem si pro svatební noc tak úplně nepředstavovala,“ šeptla při pohledu na svou spodní košilku a pyžamové kalhoty. Necítila se dobře při představě, že by byla oblečená o něco méně, zvlášť poté, co si pan Van Cleve starší jedné noci v rozespalosti spletl závěs oddělující jejich dvoulůžko s dveřmi do koupelny. Bennett ji políbil na čelo. „Stejně by to nebylo ono, když je otec tak blízko,“ odpověděl rovněž šeptem. Umístil mezi ně dlouhý podhlavník („jinak bych se nejspíš nedokázal ovládnout“) a oni leželi bok po boku, ve tmě se cudně drželi za ruce, hlasitě oddychovali a obří loď se pod nimi otřásala.

Když na tu dlouhou cestu Alice myslela, byly její vzpomínky prosycené potlačovanou touhou, kradmými polibky za záchrannými čluny, kdy se pod nimi moře vzdouvalo a její představivost pracovala na plné obrátky. „Jsi tak hezká. Až dorazíme domů, bude všechno jiné,“ broukával jí do ucha a ona mu hleděla do té krásně řezané tváře a zabořila hlavu do svěže vonícího krku a přemýšlela, jak dlouho to ještě vydrží.

A pak, po té nekonečné cestě autem z New Yorku do Kentucky a četných zastávkách u nejrůznějších reverendů a pastorů, Bennett oznámil, že nebudou žít v Lexingtonu, jak až dosud předpokládala, ale v malém městečku o kus dál na jih. Minuli město a pokračovali dál, silnice se zužovaly v prašné cesty, jen řídce obklopené nahodilými skupinkami domů a zastíněné vysokánskými zalesněnými horami. To nevadí, ujišťovala ho a usilovně potlačovala zklamání, když spatřila hlavní ulici v Baileyville, která sestávala z hrstky cihlových domů a úzkých silniček, jež se táhly až do nikam. Venkov má přece ráda. A mohou si přece občas vyjet do města, jako když její matka jezdívala do Simpson’s-in-the-Strand, ne? Jen těžko ze sebe ovšem dolovala stejný optimismus, když zjistila, že přinejmenším první rok budou bydlet s panem Van Clevem. („Nemůžu otce nechat samotného, když pořád ještě truchlí po matce. Alespoň zatím ne. Netvař se tak sklesle, miláčku. Je to druhý největší dům ve městě. A budeme mít svůj vlastní pokoj.“) Ale když se pak v tom pokoji konečně ocitli, všechno se zvrtlo tak, že by to ani nedokázala vysvětlit.

A tak Alice zaťala zuby podobně, jako když musela vydržet v internátní škole a v Pony Clubu, a pokusila se přizpůsobit životu v maličkém kentuckém městečku. Kulturní šok to byl opravdu značný. Když se hodně snažila, dokázala v místní krajině vidět jistou drsnou krásu – nekonečné nebe, opuštěné cesty, měnící se světlo, hory porostlé tisíci stromů, mezi nimiž se toulali opravdoví divocí medvědi a nad jejichž korunami poletovali orli. Žasla nad tím, jak tu bylo všechno obrovské; neustále si ty ohromné vzdálenosti uvědomovala, jako by byla musela změnit samotný svůj náhled na svět. Ale jak psala ve svých pravidelných týdenních dopisech Gideonovi, všechno ostatní bylo úplně beznadějné.

Život ve velkém bílém domě ji dusil a svazoval, ačkoli ji nemluvná hospodyně Annie zbavila téměř všech domácích povinností. Byl to opravdu jeden z největších domů ve městě, jenomže byl přecpaný těžkým starožitným nábytkem a snad každou rovnou plochu zabíraly fotografie zesnulé paní Van Cleveové, ozdobné předměty nebo upřeně zírající porcelánové panenky, o nichž oba muži prohlašovali, že byly „matčiny oblíbené“, kdykoli se pokusila některou z nich jen o kousíček přesunout. Náročné požadavky a zbožnost paní Van Cleveové zahalovaly celý dům jako smuteční háv.

Matce by se ty polštáře takhle nelíbily, že ne, Bennette?

Kdepak. Matka byla na závěsy a polštáře a podobné věci nesmírně náročná.

Máti měla tyhle vyšívané žalmy hrozně ráda. Neřekl snad jednou pastor McIntosh, že v celém Kentucky nezná ženu, která by uměla lepší smyčkový steh?

Pan Van Cleve byl neustále přítomný a neskutečně panovačný: to on rozhodoval o tom, co se bude dělat, co se bude jíst, jak bude probíhat celý den. Nesnesl, že by nebyl účasten veškerého dění, takže i když si jen s Bennettem pouštěli ve svém pokoji gramofon, bez ohlášení vtrhl dovnitř a zaburácel: „Takže teď budeme poslouchat hudbu, co? Měli byste pustit Billa Monroea. Bill je pašák, toho nic nepřekoná. No tak, chlapče, vypni ten kravál a pusť nějakého Billa.“ Kdykoli si dal pár skleniček bourbonu, chrlil ze sebe podobná prohlášení nesrozumitelně, ale s obrovskou kadencí, a hospodyně Annie si vždycky našla záminku, proč se radši schovat v kuchyni, než se stihl rozzlobit a začít kritizovat, co uvařila k večeři. Prostě ještě pořád truchlí, šeptl pokaždé Bennett. Člověk se nemůže divit, že nechce být sám, jen se svými myšlenkami.

Alice záhy zjistila, že Bennett otci nikdy neodporuje. Když si párkrát dovolila ozvat se a klidným hlasem třeba pronesla, že vlastně nikdy neměla vepřové kotlety moc ráda – anebo že jí připadá jazzová hudba senzační –, oba muži odložili vidličky a zírali na ni s pobouřeným nesouhlasem, jako by se právě vysvlékla a začala tancovat na stole. „Proč musíš vždycky v něčem odporovat, Alice?“ syčel na ni Bennett, když se otec vzdálil, aby zasypal Annie příkazy. Alici rychle došlo, že bude lepší neprojevovat vůbec žádný názor.

Mimo dům to nebylo o moc lepší. Lidé v městečku ji pozorovali stejně zkoumavě a podezíravě jako všechno „cizí“. Většinu obyvatel Baileyville tvořili farmáři, kteří se celý život nepodívali dál než pár mil od města a věděli o sobě navzájem úplně všechno. V dole provozovaném společností Hoffman Mining podle všeho pracovali cizinci, žilo tu snad pět set horníků s rodinami z celého světa, a pan Van Cleve na ně dohlížel z pozice důlního inspektora. Většina horníků však žila ve firemních ubytovnách, nakupovala v důlním obchodě, jejich děti chodily do důlní školy a k důlnímu lékaři a všichni byli příliš chudí, než aby si mohli dovolit auto nebo koně, takže se v Baileyville téměř neobjevovali.

Každé ráno pan Van Cleve a Bennett nasedli do auta, vyrazili do dolu a vraceli se něco po šesté. Alice se mezitím snažila nějak zabít čas v domě, který jí nepatřil. Pokusila se spřátelit s Annie, ale ta buď mlčela nebo se zaníceně věnovala svým povinnostem, takže za chvíli bylo jasné, že se s Alicí bavit nehodlá. Alice se nabídla, že bude vařit, ale Annie oznámila, že pan Van Cleve je v jídle vybíravý a má rád jenom jižanské pokrmy, přičemž správně odhadla, že o jižanské kuchyni Alice nic neví.

Většina domácností si pěstovala vlastní ovoce a zeleninu a našlo by se jen málo takových, kde neměli pár prasat a hejno slepic. Byl tu jeden obchod se smíšeným zbožím, u vchodu byly navršené velikánské pytle s cukrem a moukou a na policích stály hustě naskládané konzervy. A restaurace tu byla jedna jediná, s příhodným názvem Rychle a dobře, kde měli zelené dveře s přísným nápisem, že hosté musí nosit boty, a podávali jídla, o jakých v životě neslyšela, jako smažená zelená rajčata a brukev a buchtičky, které byly ve skutečnosti něco mezi knedlíkem a vdolkem. Jednou se je Alice pokusila upéct, ale když je vytáhla z nepředvídatelně fungující trouby, nebyly měkké a pružné jako ty Anniiny, ale tak tuhé, že řinčely, když je vyklopila na talíř (Alice by přísahala, že je Annie nějak uhranula). Místní dámy ji několikrát pozvaly na čaj a ona se usilovně snažila s nimi konverzovat, jenomže vlastně neměla, o čem by s nimi mluvila: vyrábění sešívaných přikrývek, kterým se tu zjevně zabývaly úplně všechny, jí zoufale nešlo, a nevěděla nic o lidech, o nichž klevetily. A na každé další návštěvě po té první měla hostitelka potřebu začít historkou o tom, jak Alice nabídla ostatním dámám „koláčky“, když měla přece říct „sušenky“ (ostatní ženy se z toho mohly potrhat smíchy).

Vlastně pak bylo jednodušší jen sedět v ložnici na posteli a dokolečka pročítat těch pár časopisů, které si přivezla z Anglie, nebo psát další z mnoha dopisů Gideonovi, v nichž se usilovně snažila nedat najevo, jak je ve skutečnosti nešťastná.

Postupně jí docházelo, že jen vyměnila jedno domácí vězení za jiné. Někdy už nemohla snést vyhlídku na další večer strávený poslechem Bennettova otce, který seděl v rozvrzaném houpacím křesle na verandě a předčítal z Písma (Neříkala máti vždycky, že slovo Boží by mělo jako duchovní podnět člověku úplně stačit?). Alice vdechovala pach petrolejem nasáklých hadrů, které zapalovali, aby na ně nešli komáři, a spravovala Bennettovi prodřené oblečení (Bůh nenávidí plýtvání. Tyhle kalhoty jsou jenom čtyři roky staré, Alice. Ty ještě něco vydrží.). Alice v duchu brblala, že kdyby Bůh musel sedět skoro potmě a spravovat někomu kalhoty, nejspíš by si zajel do Harmonova obchodu pro pány v Lexingtonu a koupil si nějaké nové, ale navenek se strnule usmála a mžourala na šití ještě usilovněji. Bennett se ovšem stále častěji tvářil jako někdo, koho napálili, ale on nedokáže přijít na to, jak a proč vlastně.

„No a co to teda u všech všudy ta pojízdná knihovna je?“ Bennett ostře šťouchl Alici loktem a ona se vytrhla ze zamyšlení.

„Jednu mají v Mississippi, vozí knížky na lodích,“ ozval se někdo až zezadu.

„Tady byste žádné loďky do vody nedostali. V potocích je moc mělko.“

„Pokud vím, tak se počítá s tím, že se knihy budou rozvážet na koních,“ řekla paní Bradyová.

„Pojedou s koňmi po řece? To je bláznovství.“

Z Chicaga už dorazila první zásilka knih, pokračovala paní Bradyová, a další jsou na cestě. K dispozici bude široký výběr krásné literatury, od Marka Twaina až po Shakespeara, dále praktické tituly jako kuchařky, rádce do domácnosti či knihy o výchově dětí. Budou tam dokonce i komiksy – po tomto oznámení některé děti vypískly nadšením.

Alice se podívala na hodinky a přemýšlela, kdy už si konečně bude moci zajít na ledovou tříšť. Na všem tom schůzování bylo dobré, že nemuseli trčet celý večer doma. Už teď se děsila, jaké to asi bude v zimě, když se jen těžko budou hledat záminky z domu uniknout.

„Který chlap by na to měl čas, jezdit po okolí? Potřebujeme pracovat, ne jezdit na návštěvy s posledním číslem Domácího rádce pro ženy!“ Ozval se tichý smích.

„Tom Faraday si ale rád prohlíží dámský prádlo v Searsově katalogu. Prej tím tráví v kadibudce hodiny!“

„Pane Porteousi!“

„Nedělají to muži, ale ženy,“ ozvalo se. Chvíli bylo ticho.

Alice se otočila za tím hlasem. O zadní dveře se opírala žena v tmavě modrém bavlněném saku s vyhrnutými rukávy. Na sobě měla kožené kalhoty a nevyleštěné vysoké boty. Mohlo jí být něco kolem čtyřiceti, měla hezkou tvář a dlouhé tmavé vlasy stažené v ledabylém uzlu.

„Ty knihy rozvážejí ženy.“

„Ženy?!“

„Samy?“ ozval se mužský hlas.

„Pokud vím, tak jim Bůh dal dvě nohy a dvě ruce, zrovna jako chlapům.“

Mezi přítomnými to zašumělo. Žena vzbudila v Alici zvědavost a ona se na ni podívala pozorněji.

„Děkuji, Margery. V Harlan County mají šest žen a už jim všechno funguje. A jak jsem řekla, tady u nás zavedeme něco podobného. Máme už dvě knihovnice a pan Guisler byl tak laskavý, že nám zapůjčil dva koně. Ráda bych využila příležitost a poděkovala mu za jeho velkorysost.“

Paní Bradyová pokynula mladší ženě, aby šla dopředu. „Slečnu O’Hareovou řada z vás jistě zná –“

„No to si pište, že O’Hareovy známe!“

„Takže určitě víte, že v uplynulých týdnech pomáhala všechno rozběhnout. Máme tu také Beth Pinkerovou – postav se, Beth…“ Ze židle se neohrabaně zvedla pihovatá dívka s tupým nosíkem a tmavě plavými vlasy a rychle se zase posadila. „… která bude pracovat se slečnou O’Hareovou. Tuto schůzi jsem svolala mimo jiné proto, že budeme potřebovat ještě několik dam, které mají alespoň základní povědomí o literatuře a organizování knihovny, abychom tento vysoce občansky uvědomělý projekt mohli uvést v život.“

O slovo se přihlásil obchodník s koňmi pan Guisler. Postavil se, chviličku zaváhal, ale pak promluvil s klidnou jistotou: „Podle mě je to výborný nápad. Moje vlastní matka hrozně ráda četla a já jsem knihovně nabídl, že se může usídlit v mém starém kravíně. A myslím, že každý rozumný člověk by to měl podpořit. Děkuju.“ Zase se posadil.

Margery O’Hareová se opřela o stůl vepředu a nevzrušeně hleděla na zástup obličejů před sebou. Alice zaznamenala mezi přítomnými jakési neurčitě nespokojené mumlání a uvědomila si, že je určeno právě Margery. Také si všimla, že to Margery O’Hareovou zjevně sebeméně netrápí.

„Jsme velký okres, musíme toho hodně pokrýt,“ dodala paní Bradyová. „Dvě děvčata na to stačit nebudou.“

Jakási žena v přední řadě zavolala: „A co by to teda obnášelo?

Myslím ta knihovna na koních?“

„No, znamenalo by to objíždět zapadlejší usedlosti a rozvážet čtivo těm, kdo se jinak do okresních knihoven nedostanou, například protože jsou nemocní, slabí, anebo se nemají jak dopravovat.“ Paní Bradyová trochu sklonila hlavu, aby viděla přes brýle. „Chci ještě dodat, že tento projekt má za úkol napomáhat šíření vzdělanosti a přinášet poznání do míst, kde se ho v současnosti žalostně nedostává. Pan prezident a jeho paní jsou přesvědčeni, že se tak učení a vědomosti mohou opět stát důležitou součástí venkovského života.“

„Já teda svoji paní nepustím někde trajdat po horách!“ ozvalo se zezadu.

„Ty se akorát bojíš, že už by nepřijela zpátky, co, Henry Porteousi?“

„Můžete si vzít tu moji! Byl bych blahem bez sebe, kdyby někam odjela a už se nevrátila!“

Sálem se rozlehl výbuch smíchu.

Paní Bradyová rozčarovaně zvýšila hlas. „Pánové! Prosím vás! Žádám jenom, aby se některé z našich dam přihlásily a přispěly tak k obecnému blahu. ÚPZ nám poskytne koně a knihy a od vás by se čekalo, že je alespoň čtyři dny v týdnu budete doručovat. Vzhledem ke zdejší krásné, leč členité krajině bude nutno vyrážet hodně brzo a vracet se budete pozdě. Jsem ale přesvědčená, že se tohle úsilí bohatě vyplatí.“

„Tak proč to neděláte sama?“ ozvalo se ze zadních řad.

„Moc ráda bych se přihlásila, ale jak řada z vás ví, mám špatné kyčle. Doktor Garnett mě varoval, že jezdit takové dálky by pro mě byla až příliš velká tělesná zátěž. Ideální by bylo, kdyby se jako dobrovolnice přihlásily nějaké mladší dámy.“

„Pro mladou dámu samotnou to není bezpečný. Já jsem proti!“

„Nesluší se to. Ženský by se měly starat o domácnost. Co přijde příště? Půjdou ženský fárat do dolů? Budou řídit náklaďáky?“

„Pane Simmondsi, pokud nevidíte ten zásadní rozdíl, jaký je mezi obrovským nákladním autem na svoz dřeva a výtiskem Večera tříkrálového, pak se má kentucké hospodářství na co těšit, protože opravdu nevím, kam to s takovou přivedeme.“

„V rodinách by se měla číst Bible. Nic jiného. A kdo vůbec bude dohlížet na to, co tam budou rozvážet? Dobře víte, co jsou lidi na severu zač. Mohli by chtít šířit všelijaký bláznivý představy.“

„Jsou to knihy, pane Simmondsi. Ze stejných jste se učil, když jste byl malý. I když pokud si vzpomínám, mnohem víc než čtení vás zajímalo tahat děvčata za copánky.“

Další výbuch smíchu.

Nikdo se ani nepohnul. Jedna žena se podívala na svého muže, ale ten nepatrně zavrtěl hlavou.

Paní Bradyová zvedla ruku. „Ach, na to jsem vlastně zapomněla! Bude to placená příležitost. Odměna bude činit zhruba osmadvacet dolarů měsíčně. Takže kdo by se rád přihlásil?“

Lidé si chvíli šeptali mezi sebou.

„Já nemůžu,“ ozvala se žena s rudými vlasy stočenými v přehnaně okázalém účesu. „Mám čtyři děti, žádnému ještě není pět, to by nešlo.“

„Nechápu, proč chce vláda plýtvat těžce vydělanými penězi daňových poplatníků na rozdávání knížek lidem, co ani neumějí číst,“ pravil muž s tlustými tvářemi. „Vždyť půlka z nich ani nechodí do kostela!“

V hlase paní Bradyové už slabounce zaznívalo zoufalství. „A co jen na měsíc, na zkoušku? No tak, dámy. Nemohu přece oznámit paní Nofcierové, že se v Baileyville nikdo nepřihlásil. Co by si o nás asi tak pomyslela?“

Nikdo nepromluvil. Ticho se neúnosně protahovalo. Do okna po Alicině levici líně narážela včela. Lidé se začínali na židlích vrtět.

Paní Bradyová se ovšem nedala odradit a odhodlaně hleděla na shromážděné přítomné. „No tak. Doufám, že to nedopadne stejně jako s tou benefiční akcí pro sirotky.“

Najednou tu byla spousta párů bot, kterým bylo zjevně nutno věnovat soustředěnou pozornost.

„Vážně nikdo? Vážně? No… v tom případě bude Izzy první.“ Malá, téměř dokonale kulaťoučká dívka, napůl schovaná za na-

těsnanými lidmi, si vyděšeně zakryla ústa dlaní. Alice si všimla, jak její rty zformovaly zoufalý protest. „Mami!“

„Takže to je první dobrovolnice. Moje dcerka se nebojí plnit svou občanskou povinnost, že ne, Izzy? Někdo další?“

Nikdo se neozval.

„Ani jedna z vás? Vy si nemyslíte, že je vzdělání důležité? Nemáte pocit, že je nezbytné povzbuzovat méně šťastné rodiny k učení?“ Paní Bradyová se zlobně rozhlédla. „No… Takovouhle reakci jsem opravdu neočekávala.“

„Tak já se hlásím,“ pronesla Alice do ticha.

Paní Bradyová zamžourala a zastínila si oči dlaní. „To je paní Van Cleveová?“

„Ano, přesně tak. Alice.“

„Nemůžeš se přihlásit!“ sykl Bennett naléhavě.

Alice se naklonila. „Můj manžel mi zrovna povídal, jak moc je pro něj plnění občanských povinností důležité, zrovna tak, jak bývalo pro jeho drahou matku, takže se moc ráda zapojím.“ Pohledy všech přítomných se k ní otočily a jí z jejich upřené pozornosti naskočila husí kůže.

Paní Bradyová zamávala vějířem ještě o něco usilovněji. „Ale… vy se přece v těchhle končinách nevyznáte, drahoušku! Nevím, jestli by to bylo rozumné.“

„Přesně tak,“ zasyčel Bennett. „Ty se tady nevyznáš, Alice.“

„Já jí všechno ukážu.“ Margery O’Hareová na Alici kývla. „Pár týdnů budu jezdit s ní. Může objíždět trasy blízko města, dokud se jí to nedostane trochu pod kůži.“

„Alice, to přece –“ zašeptal Bennett. Vypadal rozrušeně. Hodil pohledem po otci.

„Umíte jezdit na koni?“

„Jezdím od čtyř let.“

Paní Bradyová se spokojeně zhoupla na patách. „No vidíte, slečno O’Hareová. To už máte další dvě knihovnice!“

„Pro začátek to půjde.“

Margery O’Hareová se na Alici usmála, a než si Alice uvědomila, co dělá, úsměv jí vrátila.

„Podle mě to tedy vůbec není moudrý nápad,“ prohlásil George Simmonds. „A zítra to taky napíšu guvernérovi. Posílat mladé ženy samotné po okolí je cesta do záhuby. Je mi jedno, jestli to vymyslela samotná první dáma – z tohohle pomýleného nápadu nevzejde nic než podněcování bezbožných myšlenek a nevhodného chování. Na shledanou, paní Bradyová.“

„Na shledanou, pane Simmondsi.“

„Tak se uvidíme v pondělí ráno v knihovně,“ řekla Margery O’Hareová, když společně vyšly na slunce. Nabídla Alici ruku k potřesení a navrhla tykání. „Můžeš mi říkat Marge.“ Zvedla oči k obloze, narazila si na hlavu široký kožený klobouk a rázným krokem došla k veliké mule, s níž se pozdravila s překvapeným nadšením, jako by na ulici narazila na dávnou kamarádku.

Bennett se za ní díval. „Paní Van Cleveová! Nemám tušení, co vás to napadlo!“

Musel to říct dvakrát, než si Alice uvědomila, že se tak teď vlastně jmenuje a on mluví k ní.

2

Baileyville nebylo mezi městečky v jižním Appalačsku ničím pozoruhodné. Choulilo se mezi dvěma horskými hřebeny a sestávalo ze dvou hlavních ulic obklopených nesourodou změtí cihlových a dřevěných domů, které dohromady tvořily písmeno V. Z nich pak rašilo množství křivolakých cest a pěšin, jež v nižších polohách vedly až do vzdálených údolíček a ve vyšších pak k horským srubům, řídce roztroušeným po zalesněných hřebenech. Domy na horním toku říčky tradičně patřívaly bohatším, váženějším rodinám – na rovině bylo jednodušší vést poctivý život, zatímco v horské divočině bylo zase snazší schovávat alkohol –, ovšem s postupujícími roky nového století sem proudilo stále více horníků a důlních dohlížitelů, složení obyvatelstva se pomalu a nenápadně proměňovalo a za chvíli se už z polohy domu u cesty nedalo usoudit, kdo je kdo.

Baileyvillská koňská knihovna měla sídlit v posledním srubu na Split Creek, což byla odbočka vedoucí napravo od hlavní ulice, kde sídlili úředníci, majitelé obchodů a lidé, kteří se živili převážně prodejem vlastních výpěstků. Domek seděl přímo na zemi, na rozdíl od řady níže položených budov, které byly na ochranu před jarními záplavami postavené na sloupech. Měl asi tak patnáct na dvanáct kroků a po levici ho částečně stínil obrovský dub. Zepředu se vcházelo po několika rozviklaných dřevěných schodech a vzadu byly dřevěné dveře, jež kdysi bývaly dost široké, aby tudy mohla vejít kráva.

„Aspoň se tak budu moci seznámit se všemi lidmi ve městě,“ řekla Alice u snídaně, když Bennett začal znova namítat, jak nemoudré to bylo rozhodnutí. „A přesně to sis přece přál, ne? A taky se nebudu Annie celý den plést pod nohama.“

Zjistila už, že když zesílí svůj anglický přízvuk až k přehnané korektnosti, je pro oba muže jaksi obtížnější jí odporovat. V uplynulých týdnech ho dopilovala k takové dokonalosti, že to znělo téměř královsky. „A samozřejmě budu také moci sledovat, nepotřebuje-li někdo duchovní útěchu.“

„Na tom něco je,“ připustil pan Van Cleve, odlepil si z koutku úst zbytek slaniny a pečlivě ho odložil na kraj talíře. „Může to dělat, dokud nepřijdou děti.“

Alice a její manžel se horlivě snažili jeden na druhého nedívat. Teď Alice kráčela k přízemnímu domku a od bot jí vířil prach. Zastavila se, zastínila si oči dlaní a zamžourala. Čerstvě vyrobený nápis ohlašoval, že tu sídlí „AMERICKÁ KOŇSKÁ KNIHOVNA, ÚPZ“, a zevnitř se ozývalo přerušované bušení kladiva. Pan Van Cleve si předešlého večera až příliš dopřál a probudil se odhodlán kritizovat cokoli, co kdokoli v jeho domě udělá. Stačilo vlastně jenom dýchat. Alice se potichoučku plížila po pokoji, nasoukala se do kalhot a vyrazila na půlmílovou cestu ke knihovně.

Cestou si tichounce pozpěvovala, z čiré radosti, že může být někde jinde než doma.

Pár kroků poodstoupila a pokusila se nahlédnout dovnitř. Vtom zaslechla blížící se rachot motoru a ještě nějaký další nepravidelný zvuk, který nedokázala tak úplně rozeznat. Otočila se, spatřila nákladní auto a v něm vylekanou tvář řidiče. „Prrr! Stůj! Pozor!“

Alice se prudce otočila a spatřila, že po úzké pěšině směrem k ní uhání tryskem kůň bez jezdce. Třmeny mu plandaly na bocích a otěže měl zamotané mezi hubenýma nohama. Řidič nákladního auta prudce strhl volant, aby se mu vyhnul, kůň se polekal, klopýtl a srazil Alici do prachu.

Matně zaznamenala, jak kolem ní proběhla postava v montérkách, zaslechla troubení a dusot kopyt. Prrr… no tak prrr… klid, kluku…

„Au!“ Mnula si naražený loket a v hlavě jí po tom nárazu zvonilo. Když se konečně posadila, jakýsi muž opodál držel koně za uzdu, hladil ho po šíji a snažil se ho uklidnit. Kůň měl oči obrácené v sloup, takže bylo vidět jen bělmo, a žíly na krku mu vystupovaly jako plastická mapa.

„To je ale pitomec!“ Po cestě k nim běžela mladá žena. „Starý Vance schválně zatroubil, Scooter vybočil z cesty a shodil mě.“

„Není vám nic? To byl dost ošklivý pád.“ K Alici se natáhla ruka a pomohla jí na nohy. Postavila se, zamžikala a zadívala se na jejího majitele: vysokého muže v pracovním overalu a kostkované košili, který se na ni díval účastnýma očima. Z koutku úst mu pořád ještě trčel hřebík. Vyplivl ho do dlaně, strčil do kapsy a pak jí potřásl rukou. „Frederick Guisler.“

„Alice Van Cleveová.“

„A tak, vy jste ta anglická nevěsta.“

Vtom se mezi nimi objevila Beth Pinkerová a se zlostným zavrčením vytrhla Fredericku Guislerovi otěže z ruky.

„Scootere, ty máš snad v hlavě seno!“

Muž se k ní otočil. „Přece jsem ti to říkal, Beth. S plnokrevníkem nemůžeš hned vyrazit tryskem. Je pak úplně napružený. Prvních dvacet minut jenom krokem a pak může běžet celý den.“

„Copak mám čas jezdit krokem? V poledne už musím být na Paint Lick! Do háje, roztrhla jsem si svoje nejlepší kalhoty!“ Beth odtáhla koně zpátky ke stupátku a něco si přitom rozčileně mumlala. Pak se prudce otočila. „Jo, vy jste ta nová? Marge vzkazuje, že za chvíli dorazí.“

„Děkuju.“ Alice obrátila ruku dlaní vzhůru a začala vybírat kamínky, které se jí do ní zabodaly. Beth si zkontrolovala sedlové tašky, znovu zaklela, otočila koně, pobídla ho a cvalem vyrazila po cestě.

Frederick Guisler se otočil zpátky k Alici a zavrtěl hlavou.

„Určitě jste v pořádku? Můžu vám donést trochu vody.“

Alice se snažila tvářit nenuceně, jako by ji snad ukrutně nebolel loket a vůbec si neuvědomovala, že má horní ret pokrytý vrstvičkou drobného štěrku. „Nic mi není. Jenom… jenom si tady sednu na zápraží.“

„Myslíte na verandu?“ zazubil se.

„Ano, přesně tam,“ odvětila.

Frederick Guisler se vrátil k práci. Právě přidělával na stěny knihovny police z nahrubo opracovaných borových prken, pod kterými už čekaly krabice s knihami. Jedna zeď již byla zaplněná nejrůznějšími tituly, všechny úhledně označené, a hromádka knih v rohu naznačovala, že se některé už vrátily z výpůjček. Na rozdíl od domu Van Cleveových panovala v tom malém domečku jakási cílevědomá atmosféra – pocit, že se z něj stává něco užitečného.

Alice si sedla na schody a oprašovala si ze šatů špínu. Vtom se na druhé straně ulice objevily dvě mladé ženy, obě měly dlouhé sukně z proužkované bavlny a na hlavách široké klobouky, aby se aspoň trochu chránily před pražícím sluncem. Úkosem se po ní podívaly, pak daly hlavy dohromady a začaly si něco špitat. Alice se usmála a nesměle jim zamávala na pozdrav, ale ony se zamračily a odvrátily se. Alice si s povzdechem uvědomila, že jsou to nejspíš kamarádky Peggy Foremanové. Někdy si říkala, že by si měla vyrobit nápis a pověsit si ho na krk: Já jsem přece nemohla vědět, že už nějaké děvče má!

„Fred povídal, žes upadla ještě dřív, než jsi vůbec vylezla na koně.

To už chce talent.“

Alice zvedla hlavu a spatřila Margery O’Hareovou. Dívala se na ni ze sedla velkého nevzhledného koně s dlouhatánskýma ušima a za uzdu vedla menšího hnědobílého poníka.

„No… tedy…“

„Jela jsi někdy na mule?“

„Tohle je mula?“

„Přesně tak. Ale jemu to neříkej. Je přesvědčený, že je vzácný hřebec z Arábie.“ Margery na ni zamžourala zpod širokého okraje klobouku. „Můžeš to zkusit na téhle malé kobylce. Říkáme jí Spirit. Je dost živá, ale má stejně jistý krok jako tady Charley a nic ji nezastaví. To další děvče dneska nepřijde.“

Alice vstala a pohladila strakatou kobylku po bílém nose. Ta blaženě přivřela oči. Řasy měla napůl bílé, napůl hnědé, a voněla sladce jako luční tráva. Alice jako by se najednou v duchu přenesla zpátky v čase, do léta, které trávila u babičky v Sussexu, bylo jí čtrnáct let a celé dny jezdila s koněm po pastvinách, protože tam jí nikdo donekonečna neopakoval, jak se má chovat.

Jsi příliš impulzivní, Alice.

Naklonila se ke kobylce a přivoněla si k jejím uším, porostlým jemňounkou srstí.

„Tak budeš se s ní miliskovat, nebo nasedneš a pojedeme?“

„Teď hned?“ řekla překvapeně Alice.

„Čekáš snad na povolení od první dámy? Tak dělej, musíme toho objet spoustu.“

Na nic už nečekala, obrátila mulu a Alici nezbylo než se vyškrábat na kobylku a uhánět za ní.

První půlhodinu toho Margery O’Hareová moc nenamluvila a Alice ji tedy jen mlčky následovala a snažila se přizpůsobit úplně jinému stylu ježdění. Margery neseděla na koni se zády rovnými jako svíčka, patami pevně zapřenými a hlavou vztyčenou jako děvčata, s nimiž Alice jezdívala v Anglii. Místo toho byla úplně uvolněná, kývala se sem a tam jako mladý stromek, jako by absorbovala každý pohyb muly, když ji vedla po kopcích nahoru a dolů. Na hřebce mluvila víc než na Alici – plísnila ho, zpívala mu a jen občas se v sedle otočila zády, jako by si vzpomněla, že má vlastně společnost, a zavolala: „Jak to jde?“

„Dobře!“ zakřičela vždycky Alice a snažila se příliš nekymácet, když se kobylka už poněkolikáté pokusila otočit a vyrazit zpátky k městu.

„Neboj, ona tě jen zkouší,“ utrousila Margery, když Alice znovu vyjekla. „Jakmile jí dáš najevo, že tu velíš ty, bude hodná jako ovečka.“

Vzhledem k tomu, jak zlostně se pod ní kobylka hrbila, o tom

Alice nebyla úplně přesvědčená, ale nechtěla si stěžovat, aby si Margery nemyslela, že na to nestačí. Projely městečkem, minuly oplocené zahrádky přetékající bujně rostoucí kukuřicí, rajčaty a zelím a Margery nadzvednutím klobouku zdravila občasné kolemjdoucí. Kolem projelo obrovské nákladní auto se dřevem a kůň i mula zafrkali a ucouvli, ale pak už Margery s Alicí vyjely z města a vydaly se nahoru po strmé, uzounké pěšině. Když se cesta rozšířila, Margery trochu uhnula, aby mohly jet vedle sebe.

„Takže ty jsi to děvče z Anglie.“ Vyslovila to s přehnanou pečlivostí: Ang-li-je.

„Ano.“ Alice se sehnula, aby se nepraštila o nízkou větev. „Bylas tam někdy?“

Margery se dívala přímo před sebe, takže ji Alice skoro neslyšela. „V životě jsem nebyla dál na východ než v Lewisburgu. Bydlela tam moje sestra.“

„Aha, a ona se přestěhovala?“

„Umřela.“ Margery se natáhla, utrhla ze stromu proutek, pustila otěže, takže zůstaly mule viset na krku, a začala z proutku otrhávat listí.

„To je mi líto. Máš ještě jiné příbuzné?“

„Měla jsem. Sestru a pět bratrů. Ale teď už jsem zbyla jenom já.“

„Bydlíš v Baileyville?“

„Kousíček od města. V domě, kde jsem se narodila.“

„Vždycky jsi žila jenom tady?“

„Jo.“

„A to nejsi zvědavá?“

„Na co?“

Alice pokrčila rameny. „Já nevím. Nechtěla bys vědět, jaké by to bylo někde jinde?“

„Proč? Tam, odkud jsi, je to lepší?“

Alice si vzpomněla na drtivé ticho v rodičovském přijímacím pokoji, na tiché vrzání domovní branky, na otce, jak každé nedělní dopoledne leští auto a monotónně si přitom pohvizduje skrze zuby, na precizní uspořádání lžic a vidliček na rybu na pečlivě vyžehleném nedělním ubruse. Zvedla hlavu a rozhlédla se po nekonečných zelených pastvinách, pohlédla na obrovské hory, které se zvedaly po obou stranách. Vysoko nad ní zakroužil jestřáb a prázdnou modrou oblohou se rozlehlo jeho volání. „Nejspíš ne.“

Margery zpomalila, aby ji Alice dohonila. „Tady mám všechno, co potřebuju. Dělám si, co chci, a lidi mě většinou nechávají na pokoji.“ Naklonila se a pohladila mulu po šíji. „A přesně tak mi to vyhovuje.“

Alice vycítila z jejího tónu jistou odtažitost a neřekla nic. Několik mil jely mlčky. Alice cítila, jak jí sedlo odírá kolena z vnitřní strany, a slunce jí pražilo na nepokrytou hlavu. Margery jí gestem ukázala, že má zabočit vlevo a pokračovat na mýtinu mezi stromy.

„Tady trochu zrychlíme. Radši ji pořádně drž, aby se nezkusila zase otočit.“

Kobylka pod Alicí vyrazila a za okamžik už cválaly dlouhou křemenitou cestou, na niž postupně padal stín, a pak už se ocitly vysoko v horách a koně natahovali šíje a klonili nosy k zemi, jak s úsilím šplhali po strmých kamenitých pěšinách mezi stromy. Alice vdechovala chladnější vzduch a sladkou, vlhkou vůni lesa. Na cestu před nimi dopadaly nepravidelné paprsky světla, jež se linulo mezi korunami stromů, které se nad nimi tyčily jako kopule katedrály, a z té výšky se k nim nesl zpěv ptáků. Kůň uháněl dál, Alice se mu přitiskla až ke krku a zničehonic pocítila nečekanou radost. Když zase trochu zvolnily, uvědomila si, že se široce usmívá, úplně bezděčně. Byl to ohromující pocit. Připadalo jí, jako když najednou zase může hýbat údem, o který dávno přišla.

„Tohle je severovýchodní trasa. Říkala jsem si, že bude dobré si je rozdělit na osm.“

„Božínku, tady je tak nádherně,“ vydechla Alice. Užasle hleděla na obrovské, pískově zbarvené skály, které jako by se najednou vynořily odnikud a tyčily se nad nimi jako přírodní úkryt. Kameny kolem vystupovaly z úbočí skal téměř vodorovně, pokrývaly je v širokých pásech nebo tvořily přírodní kamenné oblouky, vytvořené za staletí větrem a deštěm. Tady nahoře ji od města, od Bennetta i jeho otce oddělovalo víc než jen fyzická vzdálenost. Měla pocit, jako by se ocitla na jiné planetě, kde nepůsobí zemská přitažlivost. Ostře vnímala vrzání cvrčků v trávě, tiché, pomalé klouzání ptáků nad hlavou i líné svištění koňských ocasů, které odháněly mouchy z jejich boků.

Margery vedla mulu pod skalní převis a gestem pobídla Alici, aby jela za ní. „Vidíš tamhle ten dolík ve skále? To je kukuřičná jamka. Víš, co to je?“

Alice zavrtěla hlavou.

„Indiáni si v nich mleli kukuřici. Když se podíváš tamhle, uvidíš na kameni dvě vyšoupaná místa. To tam vyseděl náčelník, jak si hověl na zadku, zatímco se ženské lopotily.“

Alice se trochu začervenala a potlačila úsměv. Zvedla oči ke stromům a její uvolněná nálada se najednou vytratila. „No… a jsou pořád tady?“

Margery po ní krátce mrkla zpod klobouku. „Myslím, že vám nic nehrozí, paní Van Cleveová. V tuhle dobu obyčejně chodívají na oběd.“

Zastavily se pod železničním mostem, daly si sendvič a pak po zbytek odpoledne jezdily po horách. Cesty se vinuly a chvílemi vracely, takže Alice netušila, kde už byly a kam mají namířeno. Dalo se jen těžko odhadnout, kde je sever, když se vysoko nad nimi tyčily koruny stromů a zakrývaly slunce i stín. Zeptala se Margery, kde by mohly zastavit, aby si odskočila, a Margery jen zamávala rukou. „Za strom přece, můžeš si vybrat.“

Její nová společnice mluvila jen zřídka, vyjadřovala se stručně a rázně a konverzace se většinou točila kolem toho, kdo už je mrtvý a kdo ještě ne. Prozradila Alici, že i ona má v sobě trochu indiánské krve. „Můj prapraděda se oženil s Čerokijkou. Mám po ní indiánské vlasy a pěkně rovný nos. Všichni v rodině jsme takoví přisnědlí, až na moji sestřenku, ta se narodila jako albín.“

„A jak vypadá?“

„Nedožila se ani dvou let. Kousl ji ploskolebec. Všichni si mysleli, že je prostě unavená a podrážděná, jenomže potom si všimli toho kousnutí. To už bylo samozřejmě pozdě. Jo, na hady si musíš dávat pozor. Znáš trochu hady?“

Alice zavrtěla hlavou.

Margery překvapeně zamžikala, jako by si vůbec nedokázala představit, že někdo nezná hady. „No, ti jedovatí mívají hlavu trochu jako rýč, jasné?“

„Jasné.“ Alice se zarazila. „Takový ten hranatý? Anebo ten se špičkou? Můj otec má k tomu ještě rýč štychar, ten je zase takový –“ Margery vzdychla. „Možná se prozatím radši hadům prostě vyhýbej.“

Stoupaly pořád výš a vzdalovaly se od potoka. Margery každou chvíli seskočila a vázala okolo kmene stromů červený provázek, který buď uřízla kapesním nožíkem, nebo ho ukousla a konec vyplivla. Podle nich se pak Alice může při návratu dostat zpátky na cestu, vysvětlila.

„Vidíš ten dům tamhle nalevo? Jak se z něj kouří? Tam bydlí starý Muller se ženou a čtyřmi dětmi. Ona číst neumí, ale nejstarší syn jo a učí ji. Mullerovi se moc nelíbí, že by se učili, ale je od rána do večera v dole, takže jim knihy stejně vozím.“

„A nebude mu to vadit?“

„Nedozví se to. Vždycky přijde domů, smyje ze sebe prach, sní, co mu žena uvařila, a než zapadne slunce, už spí. V dole je těžká dřina a chlapi chodí domů úplně vyčerpaní. A ona si navíc knížky schovává v truhle s oblečením. Tam on koukat nebude.“

Ukázalo se, že Margery už knihovnu provizorně a úplně sama provozuje několik týdnů. Míjely úhledné domečky na sloupech, maličké zchátralé sruby s šindelovými střechami, které vypadaly, že je shodí prudší vítr, a chatrče, před nimiž stály vratké stánky se zeleninou a ovocem na prodej. Margery na každé obydlí ukázala, vysvětlila, kdo ho obývá, jak jim nejlépe doručit čtivo a kterým domům se raději vyhnout. Poslední skupinu tvořili převážně paliči ilegálního alkoholu, který vyráběli v palírnách ukrytých hluboko v lese. Kromě těch, kdo ho vyráběli a zastřelili by každého, kdo by je při tom přistihl, tu byli také ti, kdo ho konzumovali a nebylo radno se k nim přibližovat. Margery zjevně věděla všechno o všech a každý střípek svých vědomostí sdělovala stejně nenuceným, úsečným tónem. Tady bydlí Bob Gillmann – dělal v továrně v Detroitu, ale jeden ten stroj mu uřízl ruku, a tak se vrátil domů ke svému tátovi. Tohle je dům paní McCoghlanové – její muž ji strašlivě mlátil, ale jednou přišel domů úplně namol a ona ho zašila do prostěradla a pak ho ztřískala proutkem tak, že prosil a přísahal, že už to nikdy neudělá. Tady kdysi vybuchly dvě pálenice a ta rána byla slyšet přes dva okresy. Campbellovi to dodneška dávají za vinu Mackenzieovým a občas, když se hodně napijou, sem přijedou a začnou střílet.

„Bojíš se někdy?“

„Čeho?“

„No, když sem jezdíš sama. Podle toho, co říkáš, se tady může stát prakticky cokoli.“

Margery se tvářila nechápavě, jako by jí něco takového v životě nepřišlo na mysl. „Jezdím tady po horách odmalinka. Dávám si pozor, abych se do ničeho nezapletla.“

Alice se zjevně tvářila poněkud skepticky.

„Není na tom nic těžkého. Víš, jak to vypadá, když se zvířata sejdou u napajedla?“

„No… vlastně ne. V Surrey moc napajedel nemáme.“

„V Africe je to tak, že slon klidně pije vedle lva, a ten zase vedle hrocha, a hned vedle se napájí gazela. A nechávají jeden druhého na pokoji, chápeš? A víš proč?“

„Ne.“

„Protože si navzájem rozumějí. Dokážou se odhadnout. Gazela vidí, že lev je úplně v klidu, jenom se přišel napít. A hroch, ten je v pohodě, a tak se všichni nechají na pokoji. Ale pak na savanu padne soumrak a ten lev najednou vyjde na lov, plíží se a v očích mu svítí – no a gazely hned vědí, že je načase vzít nohy na ramena.“

„Chceš říct, že kromě hadů jsou tady i lvi?“

„Musíš umět lidi odhadnout, Alice. V dálce někoho zahlídneš a hned víš, že je to horník, co jde z dolu, a z toho, jak jde, poznáš, že je unavený a že nechce nic než dojít domů, najíst se a hodit si nohy na stůl. Ale co když pak toho horníka potkáš v pátek před lokálem, už v sobě má půl lahve bourbonu a kouká jak sto čertů? No tak hned víš, že se mu máš klidit z cesty, ne?“

Chvíli jely mlčky.

„Margery…?“

„No?“

„Když říkáš, žes nikdy nebyla dál na východ než – kde to bylo, v Lewisburgu? –, jak toho můžeš tolik vědět o zvířatech v Africe?“

Margery přitáhla mule otěže, zastavila se a otočila se k ní. „To myslíš vážně?“

Alice na ni nechápavě hleděla.

„A to chceš, abych z tebe udělala knihovnici?“

To bylo poprvé, co Alice viděla Margery se smát. Co smát se; hýkala smíchy jako osel, a řehtala se ještě na půl cesty zpátky k Salt Lick.

„Tak jak to dneska šlo?“

„Dobře, děkuju.“

Nechtěla mluvit o tom, že ji zadek a stehna bolí tak, že když si sedala na toaletu, málem se rozbrečela. Nebo o těch maličkých srubech, které s Margery míjely a které byly uvnitř vytapetované novinami, což bylo podle Margery proto, „aby tam v zimě netáhlo“. Potřebovala si v duchu zpracovat tu nesmírnou, rozlehlou zemi, kterou projížděla, jak si koně hledali rovnou cestu v kolmé krajině, ten pocit, že je poprvé v životě v opravdové divočině, kde létají obrovští ptáci, poskakují jeleni a plazí se drobounké modré ještěrky. Říkala si, že se raději nebude zmiňovat o tom bezzubém chlapovi u cesty, který jim nadával, ani o té vyčerpané mladé mamince se čtyřmi malými dětmi, které pobíhaly venku nahaté, jak je pánbůh stvořil. Ale hlavně se jí nechtělo mluvit proto, že tenhle den byl tak neobyčejný, tak výjimečný, že se o něj s těmi dvěma nechtěla dělit.

„Slyšel jsem, žes jela s Margery O’Hareovou?“ Pan Van Cleve se napil whisky.

„Ano. A s Isabelle Bradyovou.“ Nezmínila se o tom, že Isabelle nakonec nedorazila.

„Té O’Hareové se radši vyhni. S tou jsou jenom potíže.“

„Jaké potíže?“

Všimla si, jak po ní Bennett hodil pohledem: nic neříkej!

Pan Van Cleve jí významně zahrozil vidličkou. „Dobře mě poslouchej, Alice. Margery O’Hareová je ze špatné rodiny. Frank O’Hare byl ten největší palič a pašerák široko daleko, odsud až do Tennessee. Ty jsi tu nová a ještě nechápeš, co to znamená. Dneska se Margery O’Hareová možná schovává za knížky a učená slova, ale pod tím je pořád stejná, zrovna tak jako zbytek té její ničemné rodiny. Povídám ti, že tady by ji žádná slušná dáma na návštěvu nepozvala.“

Alice se pokusila představit si, jestli by Margery O’Hareové záleželo na tom, jestli ji dámy někam zvou, ale nedokázala to. Vzala si od Annie misku s kukuřičným chlebem, položila si jeden krajíc na talíř a poslala ji dál. Uvědomila si, že navzdory horku má hlad jako vlk. „Vážně si nedělejte starost. Jenom mi ukazuje, kam budu doručovat knihy.“

„Jenom říkám, abys s ní netrávila moc času. Ještě by ses od ní mohla přiučit špatným způsobům.“ Vzal si dva krajíce chleba, půlku jednoho strčil do pusy a snad minutu kousal s otevřenou pusou. Alice znechuceně zkřivila tvář a raději se dívala jinam. „A co je to vlastně za knihy?“

Alice pokrčila rameny. „Prostě knihy. Něco od Marka Twaina, Louisy May Alcottové, pak nějaké kovbojské příběhy, knihy s radami pro domácnost, kuchařky s recepty, takové věci.“

Pan Cleve nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Půlka těch lidí v horách stejně nepřečte ani slovo. Henry Porteous tvrdí, že je to jenom plýtvání časem a penězi daňových poplatníků a musím říct, že s ním nejspíš souhlasím. A jak jsem říkal, jestli je do něčeho zapletená Margery O’Hareová, určitě to bude nějaká špatnost.“

Alice už chtěla něco říct na Margeryinu obranu, ale manžel ji pevným zmáčknutím ruky pod stolem varoval, že má mlčet.

„No, nevím,“ pravil pan Van Cleve a setřel si z koutku úst omáčku. „Vím docela jistě, že moje paní by nic takového neschvalovala.“

„Ale Bennett mi povídal, že velmi podporovala dobročinnost,“ podotkla Alice.

Pan Van Cleve po ní přes stůl hodil pohledem. „To ano. Byla to velmi zbožná žena.“

„No,“ začala Alice po chvilce, „myslím, že kdyby se nám podařilo přimět bezbožné rodiny ke čtení, mohli bychom je pak přivést i ke čtení Písma svatého, a to by určitě prospělo úplně všem,“ řekla s širokým, líbezným úsměvem. Naklonila se přes stůl. „Jen si to představte, pane Van Cleve. Všechny ty rodiny, které si konečně budou moci pořádně číst v Bibli a opravdu pochopit slovo Boží! Nebylo by to úžasné? Jsem si jistá, že něco takového by vaše paní určitě podpořila.“

Dlouho bylo ticho.

„No, to ano,“ připustil neochotně pan Van Cleve. „Na tom může něco být.“ Pak důrazně pokývl hlavou, jako že tím považuje celou věc za vyřešenou, alespoň prozatím. Alice si všimla, jak její muž tiše vydechl úlevou, a přála si, aby jí to tak hrozně nevadilo.

Ať už pocházela Margery O’Hareová z jakékoli rodiny, už za tři dny si Alice uvědomila, že raději tráví čas s ní než s kýmkoli jiným v Kentucky. Margery toho moc nenamluvila. Absolutně ji nezajímaly drby a klípky, ať už zastřené či otevřené, které byly v podstatě výhradní náplní nekonečných posezení u čaje a šití přikrývek, jichž se až dosud Alice zúčastnila. Nezajímalo ji, jak Alice vypadá, co si myslí ani jakou má rodinnou historii. Margery si chodila, kam se jí zlíbilo, říkala, co si myslí, a neskrývala se za zdvořilé eufemismy, které všem ostatním zjevně tolik vyhovovaly.

Ach, tohle bude asi anglická móda? Jak zajímavé.

A panu Van Cleveovi mladšímu nevadí, že jeho žena jezdí sama po horách? Božínku.

Možná ho ještě přesvědčíte, aby začal dělat věci po anglicku! Jak… neobvyklé.

Alice si s překvapením uvědomila, že se Margery chová jako mužský.

Bylo to tak neobyčejné zjištění, že ji Alice začala po očku pozorovat a snažila se přijít na to, jak se Margery podařilo dosáhnout tak ohromné míry emancipace. Ale neměla dost kuráže, anebo možná byla pořád ještě až moc Angličanka, než aby se zeptala.

Do knihovny přicházela Alice každé ráno krátce po sedmé, když byla tráva ještě ztěžklá rosou. Odmítla Bennettovu nabídku, že ji bude vozit autem, a řekla mu, ať raději posnídá s otcem. Po příchodu se pozdravila s Frederickem Guislerem, který si většinou povídal s některým z koní, podobně jako Margery, a pak zašla za dům, kde byla uvázaná její kobylka Spirit a Margeryina mula a od nozder jim v chladném ranním vzduchu stoupala pára. Police v knihovně už byly skoro hotové a zaplněné knihami darovanými až z New Yorku nebo Seattlu. (ÚPZ obeslal americké knihovny s výzvou, aby se do darování zapojily, a dvakrát týdně jim teď chodily balíky v hnědém papíru.) Pan Guisler opravil starý stůl, který jim darovala škola v Berea, aby bylo kam dávat obrovskou výpůjční knihu v kožených deskách, kam se zapisovalo, které knihy jsou rozpůjčované a které už se vrátily. Stránky se rychle plnily: Alice zjistila, že Beth Pinkerová vyráží každý den v pět ráno, a že než se k ní Margery dopoledne připojí, má už za sebou dvě hodiny ježdění a doručování knih do odlehlých horských stavení. Alice si pokaždé prošla poslední záznamy a četla si, kde s Beth byly.

Středa 15.

Farleyových děti, Crystal – čtyři komiksové časopisy

Paní Petunia Grantová, dům řídícího učitele v Yellow Rock – dvě čísla Domácího rádce pro ženy (únor a duben 1937), jeden výtisk Černého krasavce od Anny Sewellové (skvrny od inkoustu na straně 34 a 37)

Pan F. Homer, Wind Cave – jeden výtisk Lidového léčitelství od D. C. Jarvise

Sestry Fritzovy, End Barn, White Ash – jeden výtisk Cimarronu od Edny Ferberové, Nádherná posedlost od Lloyda C. Douglase (pozn.: vzadu chybí tři strany, promáčený přebal)

Jak Alice zjistila, když pomáhala Frederickovi Guislerovi rovnat je zpátky do polic, byly knihy zřídka nové, často jim chyběly stránky nebo přebal. Frederick byl šlachovitý a ošlehaný, bylo mu něco ke čtyřiceti a zdědil osm set akrů půdy po svém otci, který stejně jako on choval a zajížděl koně. Právě od něj pocházela Spirit, Alicina kobylka. „Ta má svou hlavu,“ podotkl Frederick jednou a pohladil kobylku po šíji. „Ale vlastně jsem ještě nepotkal kobylu, která by byla jiná.“ Pomalu a spiklenecky se usmál, jako by vlastně vůbec nemluvil o koních.

Ten první týden Margery každý den vytyčila trasu, kterou pojedou, a pak vyrazily do tichého rána. Po dusivém, zatuchlém vzduchu v domě Van Cleveových se Alice s nadšením a plnými doušky nadechovala opojného horského povětří. Když pražilo slunce, s postupujícím dnem se od země zvedalo tetelivé horko a Alici se vždycky ulevilo, když vyjely až nahoru, protože tam jí kolem obličeje neustále nekroužily mouchy a kousavý hmyz. Na odlehlejších trasách Margery pravidelně sesedala z muly a na každý čtvrtý strom uvazovala provázek, aby Alice našla cestu zpátky, až tudy bude jezdit sama, a k tomu jí ještě ukazovala význačné orientační body a zajímavé skalní formace. „A kdybys nevěděla, kudy dál, Spirit si cestu zpátky najde,“ ujišťovala ji. „Ta je chytrá jako opice.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jako hvězdy v temné noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.