WAYWARD SON

Copyright © 2019 by Rainbow Rowell.

Published by Agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

All rights reserved.

Translation © Jana Kunová, 2020

ISBN 978-80-242-6919-1

Pro Roseyho a Laddieho

Kéž víte, že jste milováni, i když bloudíte

Epilog

Simon Snow udělal to, kvůli čemu přišel.

To, co všichni říkali, že jednou udělá. Našel velkého padoucha – vlastně dva – a oddělal je.

Nečekal, že to přežije. A taky nepřežil.

Baz mu jednou řekl, že všechno je příběh a že Simon je hrdina. Tenkrát tančili. Dotýkali se. Baz se na Simona díval, jako by odteď pro ně nic nebylo nemožné, jako by láska byla nevyhnutelná.

Všechno je příběh. A Simon byl hrdina. Zachránil svět. V tu chvíli příběhy končí – když všichni hledí vstříc šťastnému životu až do smrti.

Tohle se stane, když přijde konec a vy se snažíte setrvat. Když váš čas přišel a pominul. Když jste vykonali, co jste měli vykonat.

Scéna potemní, další stránky už jsou prázdné.

Všechno je příběh, a příběh Simona Snowa skončil.

1

BAZ

Simon Snow leží na gauči.

Simon Snow poslední dobou leží na gauči v podstatě pořád. Kožnatá rudá křídla má složená za zády jako polštář a v ruce drží plechovku levného cideru.

Dříve tak držíval meč. Jako by ho měl přirostlý k ruce.

Do Londýna konečně dorazilo léto. Celý den jsem se učil – příští týden je zkouškové, jsme s Bunceovou zahrabaní v knížkách. Oba se tváříme, jako že se Snow taky učí na zkoušky. Dám na to krk, že na univerzitu nepáchl celé týdny. Z gauče vstává, jedině když si jde na roh koupit čipsy a cider; omotá si ocas kolem pasu a křídla schová pod ohavný béžový pršiplášť – vypadá jak Quasimodo. Nebo úchylák. Jako když si tři haranti vlezou do trenčkotu a předstírají, že jsou jedna celá lemra.

Naposledy jsem Snowa viděl bez křídel a ocasu, když se Bunceová jednou vrátila z přednášky. Úplně mimoděk na něj seslala maskovací kouzlo – a on ji málem zakousl. „Kurvafix, Penny, až budu stát o tvoji magii, tak si řeknu!“

Její magii.

Moji magii.

Ještě donedávna byla všechna magie jeho.

Byl ten jediný, no ne? Největší. Nejmagičtější.

Pokud to jde, s Bunceovou ho teď nenecháváme nikdy samotného. Chodíme na přednášky, učíme se. (Já a Bunceová tohle prostě děláme. Takoví už zkrátka jsme.) Ale jeden z nás je vždycky tady – vaří Snowovi čaj, který nevypije, dělí se s ním o zeleninu, kterou nesní, pokládá mu otázky, na které neodpovídá…

Myslím, že většinu času nás nemůže ani cítit.

Mě nemůže ani cítit. Asi bych měl konečně udělat to, k čemu se mě snaží dostrkat…

Jenomže Simon Snow mě nemůže ani cítit odjakživa – až na několik nedávných hořkosladkých výjimek. To, jak se zatváří, kdykoli vejdu do dveří (jako by si zrovna vzpomněl na něco hrozného), je svým způsobem to jediné, co se nezměnilo.

Miloval jsem ho za horších okolností. Miloval jsem ho beznadějně…

Tak co na tom, že té naděje ještě ubylo?

„Asi si zajdu pro kari,“ řeknu. „Chceš něco?“

Nespouští oči z televize.

Zkusím to znovu. „Chceš něco, Snowe?“

Před měsícem bych došel ke gauči a pohladil ho po rameni. Před třemi měsíci bych mu dal pusu na tvář. Loni v září, když se s Bunceovou nastěhovali do tohohle bytu, bych musel odtrhnout rty od jeho pusy, abych se vůbec k té otázce dostal, a možná by mě ji ani nenechal doříct.

Zavrtí hlavou.

2

SIMON

Maya Angelou řekla, že když vám někdo ukáže, co je zač, měli byste mu věřit.

Slyšel jsem to v jednom motivačním televizním pořadu. Běžel po Zákonu a pořádku a mně se to nechtělo přepnout.

Když ti někdo ukáže, co je zač, věř mu.

Tohle Bazovi řeknu, až se s ním rozejdu.

Udělám to já, aby to nemusel udělat on. Vidím na něm, že to chce skončit. Poznám to podle toho, jak se na mě dívá. Nebo nedívá – protože kdyby se na mě podíval, musel by si připustit, že si uvázal na krk úplného lempla.

Baz teď chodí na vysokou. Jen kvete.

A je pořád hezký jako dřív. (Hezčí než dřív. Vyšší, drzejší, vousy mu rostou na počkání. Jako by mu dospívání nutně muselo přihrávat další a další trumfy.)

Všechno, co se stalo loni…

Všechno to s Mágem a Pletichou na Bazovi jen ještě zdůraznilo, k čemu je předurčený. Pomstil svou matku. Vyřešil záhadu, která nad ním visela od jeho pěti let. Dokázal, že je pravý muž a kouzelník.

Dokázal, že měl pravdu: Mág byl vážně padouch! A já byl vážně podvodník – „nejhorší vyvolený, jakého kdy kdo vyvolil“, jak říkával. Celou dobu měl ohledně mě pravdu.

Když ti někdo ukáže, co je zač, věř mu.

Když někdo totálně všechno posere, je totální sráč.

Nevím, jak líp mu to ještě ukázat. Válím se tady na gauči. A nemám žádné plány. Nic ze mě nekouká. Tohle jsem já zač.

Baz se zamiloval do toho, co jsem byl předtím – moc a nekontrolovatelný potenciál. Atomové bomby jsou hlavně a především o potenciálu.

Teď jsem to, co přijde po nich.

Tříhlavá žába. Radioaktivní spad.

Myslím, že Baz by mi už dávno dal kopačky, kdyby mu mě nebylo tak líto. (A kdyby neslíbil, že mě bude milovat. Kouzelníci si ohromně potrpí na čest.)

Takže to udělám sám. To zvládnu. Jednou mi dýkobraz střelil bodlinu do ramene a já si ji vytrhl zuby – s bolestí se umím vypořádat.

Jenomže…

Chtěl jsem ještě pár večerů. Kdy bude se mnou tady v téhle místnosti, aspoň navenek ještě můj.

Někoho, jako je Baz, už nikdy mít nebudu. Nikdo takový ani není; je to jako chodit s postavou z bájí a pověstí. Je upír hrdina, nadaný kouzelník. Je šíleně hezký. (Já býval postava z bájí a pověstí. Byl jsem předpovězen, víte? Byl jsem součástí ústní tradice.)

Chtěl jsem ještě pár takovýchhle večerů…

Ale nevydržím se dívat, jak Baz trpí. Nesnesu, že trpí kvůli mně.

„Bazi,“ řeknu. Napřímím se a odložím plechovku cideru. (Baz cider nesnáší, nemůže ho ani cítit.)

Stojí u předních dveří. „Ano?“

Polknu. „Když ti někdo ukáže, co je zač –“

V tu chvíli dovnitř vrazí Penny a praští Baze dveřmi do ramene.

„U Crowleyho, Bunceová!“

„Mám to!“ Penny mrskne batoh na zem. Na sobě má beztvaré fialové tričko a tmavohnědé vlasy má na temeni zamotané do ježatého drdolu.

„Co máš?“ svraští čelo Baz.

„My,“ ukáže na Baze a na mě, „pojedeme na prázdniny!“

Promnu si dlaněmi oči. Mám je stále plné ospalek, ačkoli jsem vzhůru už celé hodiny. „Na žádné prázdniny nejedu,“ zahuhlám.

„Do Ameriky!“ vede si dál svou. Shodí mi nohy z gauče a posadí se čelem ke mně na područku. „Na návštěvu za Agátou!“

Baz vyštěkne smíchy. „Cha! A Agáta ví, že přijedeme?“

„Bude to překvapení!“ prohlásí Penny.

„Překvapení!“ zazpívá Baz. „Přijel za tebou tvůj bývalý, jeho kluk a holka, kterou jsi nikdy moc nemusela!“

„Agáta mě náhodou má ráda!“ Penny zní uraženě. „Jen svoje city neprojevuje příliš okatě.“

Baz zafrká. „Přišlo mi, že své city projevila velmi okatě, když se zdekovala z Anglie a co nejdál od magie.“

„Když to musíš vědět, mám o ni starost. Neodepisuje mi na zprávy.“

„Protože tě nemá ráda, Bunceová.“

Vzhlédnu k Penelopě. „Kdy se ti naposledy ozvala?“

„Před pár týdny. Normálně by mi odepsala. I kdyby jen, ať jí dám pokoj. A nedává na Instagram tolik fotek Lucy.“ To je Agátin pejsek. „Podle mě je asi deprimovaná.“

„Deprimovaná,“ zopakuju po ní.

„Tak mají to být prázdniny?“ zeptá se Baz. „Nebo intervence?“ Opírá se o dveře, paže zkřížené na prsou, rukávy košile vyhrnuté. Baz vždycky vypadá jako reklama na drahé hodinky. I když zrovna žádné nemá.

„Proč by to nemohlo být obojí?“ řekne Penny. „Vždycky jsme chtěli projet Ameriku křížem krážem.“

Baz nakloní hlavu. „Skutečně?“

Penny se s úsměvem podívá na mě. „Já se Simonem.“

To je pravda. A na chvíli to úplně vidím: Nás tři, frčíme si to ve starém kabrioletu po nějaké dálnici od města k městu – ne, od státu ke státu. Řídím já. Všichni máme sluneční brýle. Pouštíme si The Doors a Baz k tomu má kritické připomínky. Ale košili má rozepnutou až k pupku, takže já žádné kritické připomínky nemám. Nebe je nekonečné, modré a plné filmových odlesků. Amerika…

Cuknou mi křídla. To se mi teď stává, když jsem nesvůj. „Nemůžeme do Ameriky.“

Penny do mě kopne. „Proč ne?“

„Neprojdu bezpečnostní kontrolou na letišti.“ Na ocase si zrovna sedím, takže není vidět, ale švihnu jím, až se mi konec ovine kolem stehna, abych jí připomněl, že tam je.

„Sešlu na tebe velehory kouzel,“ odvětí.

„Nechci mít na sobě velehory kouzel.“

„Dělám na jednom novém, Simone, je to hotová perla.“

„Osm hodin v letadle se zkroucenýma křídlama…“

„Po tomhle novém kouzle zmizí,“ zazubí se.

Udiveně k ní vzhlédnu. „Já nechci, aby zmizely.“

To je lež; chci, aby byly pryč. Chci být zase sám sebou. Chci být volný. Ale… nemůžu. Ještě ne. Nedovedu to vysvětlit. (Ani sám sobě.)

„Dočasně,“ řekne Penny. „Myslím, že je to odstraní jen na čas, dokud kouzlo nevyprchá.“

„A co tohle?“ Znovu švihnu ocasem.

„Na ten budeme muset použít jiné kouzlo. Nebo ho někam zastrčíš.“

Amerika…

Nikdy mě nenapadlo, že opravdu pojedu do Ameriky – leda bych tam musel pronásledovat Pletichu.

„Věc se má tak…“ Penny si skousne spodní ret a nakrčí nos, jako by se ostýchala a zároveň těšila. „Už jsem koupila letenky!“

„Penelopo!“ Je to špatný nápad. Mám křídla. A jsem bez peněz. A nechci dostat kopačky pod Sochou Svobody. Radši je dostanu hezky tady, dík. Taky neumím řídit. „Nemůžeme jen tak –“

Začne zpívat „Don’t Stop Believing“. Není to zrovna hymna Spojených států, ale byla to naše oblíbená písnička ve třeťáku, když jsme o téhle cestě napříč Amerikou, až jednou vyhrajeme válku, mluvili poprvé.

No… válku jsme vyhráli, ne? (Nikdy by mě nenapadlo, že to bude spočívat v tom, že zabiju Mága a obětuju vlastní magii, ale technicky vzato to vítězství je.)

Penny cituplně pěje. Baz nás pozoruje od dveří.

„Když už jsi koupila letenky…“ řeknu.

Penny na gauči vyskočí. „Jo! Pojedeme na prázdniny!“ Zarazí se a ohlédne se na Baze. „Jsi pro?“

Baz se dál dívá na mě. „Jestli si myslíte, že vás nechám potloukat se samotné po cizí zemi, zvlášť v současné politické atmosféře –“

Penelopa už zas skáče. „Amerika!“

3

PENELOPA

Fajn, tak jo, zrovna moc dobře se nemáme. A jestli to měl někdo čekat, pak já.

Měl to snad čekat Simon? Ten nečeká nikdy nic! Toho překvapí, když po pondělku přijde úterý!

Měl to čekat Baz? Ten se celý rok nedokázal soustředit na nic jiného než na Simona, nevidí přes srdíčka v očích.

Ne, měla jsem to být já.

Jenže já byla tak šťastná, že to máme všechno za sebou. Porazili jsme Pletichu, odhalili Mága, většina z nás se i dožila konce… Simon zůstal celý! Ano, sem tam mu něco dokonce přibylo, ale je živý a zdravý, má budoucnost!

Simonu Snowovi nehrozí žádné vážnější nebezpečí – mé nejvroucnější modlitby byly vyslyšeny.

Prostě jsem si to chtěla užít.

Chtěla jsem si najít byt a jít na vysokou, být pro jednou normální náctiletá, dokud je nám vůbec ještě náct. Nestála jsem o nic radikálního – neodfrčela jsem například do Kalifornie bez kouzelné hůlky. Ale chtěla jsem si dopřát relax.

Lekce číslo jedna: Relax je nejhorší zlořád i pleticha.

Všichni jsme loni přesídlili do Londýna a nastoupili na vysokou, jako by se náš svět zrovna nepostavil na hlavu a neotřásl v základech. Jako by se Simonovi neobrátil život naruby.

Zabil přece Mága, člověka, který byl skoro jako jeho otec. Byla to nehoda, ale stejně.

A Mág zabil Ebb. Ne že by snad byla nějaká Simonova náhražka matky, ale něco jako podivínská tetička rozhodně. Ebb Simona milovala. Zacházela s ním jako s jedním ze svých kůzlátek.

Takže ano, věděla jsem, že Simon si hodně vytrpěl – ale myslela jsem, že vítězství to spraví. Že vítězství bude stačit. Že všechna ta prázdná místa vyplní úleva.

Baz si podle mě myslel, že to spraví láska…

Vážně je zázrak, že ti dva skončili spolu. (Navzdory hvězdám. „Z těch beder znesvářených do krve.“ Se vší parádou.)

Brát to jako konec ale byla chyba. Žádný konec není. Dějou se zlé věci, pak se přestanou dít, ale v hlavě dělají lidem paseku dál.

Moc dobře vím, že když odjedeme na prázdniny, nic se nespraví jak mávnutím kouzelnou hůlkou. (Kdyby to šlo spravit kouzelnou hůlkou, přísahám na Stevie, že už bych to dávno nějak vymyslela.) Ale změna prostředí nám všem jen prospěje.

Třeba Simonovi pomůže, když se uvidí v jiném kontextu. V Americe na něj žádné zlé vzpomínky nečekají. Ani žádné dobré – ale cokoli, co ho přinutí slézt z gauče, je výhra.

4

AGÁTA

Nikdy Penelopě nevolám zpátky.

Kdo vůbec lidem volá? Kdo nechává vzkazy v hlasové schránce?

Penelopa Bunceová, kdo jiný.

Říkala jsem jí, ať mi píše zprávy jako normální člověk. (Napsala jsem jí to do zprávy.)

„Jenže ty mi neodepisuješ, Agáto!“ odepsala.

„Ne, ale aspoň si to přečtu. Když mi necháš zprávu v hlasovce, jen se zhrozím.“

„No tak mi řekni, co mám udělat, abys mi odepisovala.“

Na to už jsem jí neodepsala.

Protože nic, co jí řeknu, ji neuspokojí.

A protože jsem se k tomuhle světu obrátila zády! Dokonce i k Penelopě!

Nemůžete se obrátit zády ke kouzelnickému světu a zůstat přitom v kontaktu s Penelopou Bunceovou – ta je ze všech kouzelníků nejkouzelníkovatější. Žije magií, dýchá ji. Nemůžete si ani udělat toust, aby vám na něm Penelopa kouzlem nerozpustila máslo.

Jednou jsem si vypnula telefon, abych od ní měla na chvíli pokoj, a když mi poslala zprávu, stejně pípl.

„Neposílej mi kouzelné textovky!“ napsala jsem jí.

„Agáto!“ odepsala. „Přijedeš na Vánoce domů?“

Neodpověděla jsem. Domů jsem nejela.

Myslím, že rodičům se ulevilo.

Ve světě mágů zavládl chaos, jakmile Simon zabil Mága. (Nebo Penelopa. Nebo Baz. Pořád jsem nepochopila, jak se to vlastně celé semlelo.)

Málem mě toho dne zabili taky – a nikoli poprvé. Naši podle mě cítí, že je to zčásti jejich vina (a taky je), že kdy pozvali Simona „Vyvoleného“ Snowa do naší rodiny.

Vedla bych dnes jiný život, kdyby Simon nebyl od dětství něco jako můj bratr? Kdybych nebyla jeho symbolická přítelkyně?

I tak bych šla na Watford a učila se kouzelnické triky. Ale nestála bych rok za rokem v epicentru výbuchu.

„Kdy přijedeš domů?“ píše mi Penelopa.

Nepřijedu, napsala bych nejradši. A proč tě to vůbec tak zajímá?

Nikdy jsme nebyly nejlepší kamarádky. Na Penny jsem vždycky byla moc snobská – moc povrchní, moc rozmařilá. Chce, abych dál patřila do jejího života, jen proto, že jsem v něm doteď vždycky byla, a ona se drží minulosti stejně sveřepě, jako se před ní já snažím utéct.

Byla jsem tam, než se všechno pokazilo.

Ale kdybych se vrátila domů, nic by se tím nespravilo.

„Nechápu, jak to můžeš pít,“ řekne Ginger.

Zrovna jsme usedly k obědu a já si objednala jediný černý čaj v nabídce. „Ani já ne,“ odvětím. „Earl grey s vanilkou a mátou. Tatínka by jímala hrůza.“

„Stimulanty,“ zavrtí Ginger hlavou.

Naliju si do čaje trochu odtučněného mléka. Plnotučné tady nikde nemají.

„A mléčné produkty,“ zasténá Ginger.

Ona pije jenom šťávu z červené řepy. Vypadá úplně jako krev, páchne po hlíně a občas, jako například teď, jí zanechá nad horním rtem jasně červený knírek.

„Vypadáš jako upír,“ řeknu. Přestože se jedinému upírovi, kterého jsem kdy potkala, vůbec nepodobá. Ginger má kudrnaté hnědé vlasy a pihovatou hnědou pleť. Její máma má kořeny v Thajsku a Brazílii, táta je z Barbadosu, a Ginger má ty nejzářivější oči a nejrůžovější tváře, jaké jsem kdy u koho viděla. Možná je to tou červenou řepou.

„Připadám si aktivovaná,“ prohlásí a zatřepotá roztaženými prsty.

„Jak moc aktivovaná?“

„Aspoň na osmdesát procent. Co ty?“

„Asi tak na patnácti,“ řeknu. Servírka postaví před Ginger misku quinoy a přede mě talíř s avokádovým toustem.

„Agáto,“ pokárá mě Ginger, „patnáct říkáš pořád. Jedeme ten program už tři měsíce. Musíš být aktivovaná aspoň na šestnáct.“

Já žádný rozdíl necítím. „Třeba se někteří lidi neaktivní už narodí.“

Zamlaská. „Takhle nemluv! S žádným inertním organismem bych se nikdy neskamarádila.“

Usměju se na ni. Popravdě jsme si ale obě připadaly dost inertní, když jsme se potkaly. Proto jsme se myslím skamarádily – pohybovaly jsme se ve stejné společnosti, placatily se u jejího okraje. Nějak jsem na večírcích vždycky skončila s Ginger v kuchyni nebo jsme na pláži seděly kousek od sebe ve tmě, když někdo pořádal táborák.

V San Diegu je mi líp než kdy na Watfordské škole magických umění. Po hůlce se mi nestýská. Ani po válce. Ani po každodenním předstírání, že mi záleží na tom, abych byla dobrá čarodějka.

Nikdy ale nebudu zdejší.

Nejsem jako moji spolužáci odsud. Nebo moji sousedé. Nebo lidi, které obvykle potkávám na večírcích. Vždycky jsem měla normálské kamarády, ale nikdy jsem nezaregistrovala ty nepatrné, podvědomé způsoby, jakými se normálnost projevuje.

Třeba jsem po příjezdu sem zjistila, že si neumím zavázat boty. Nikdo mě to nenaučil! Místo toho jsem se učila, jakým kouzlem je zavázat. A to teď nejde, protože hůlku jsem nechala doma.

Jako, ono to nevadí – prostě si boty nerozvazuju nebo nosím sandály –, ale podobných věcí je spousta. Musím si dávat pozor, co říkám. Cizím lidem. Kamarádům. Až moc snadno mi ujede něco divného nebo hloupost z neznalosti. (Naštěstí mi to většinou projde s tím, že jsem Angličanka.)

Ginger zřejmě nevadí, že říkám divné věci. Možná proto, že sama věčně říká všelijaké podivnosti. Ginger se zajímá o neurofeedback, baňkování nebo emoční akupresuru. Tím myslím nad rámec toho, co je běžné u každého z Kalifornie. Ona tomu věří.

„Vlastně sem nezapadám,“ řekla mi jedné noci. Seděly jsme v písku, prsty u nohou si koupaly v příboji. Zase jsme se ocitly na okraji mejdanu. Ginger na sobě měla broskvové tílko a držela červený kelímek. „Jenomže nikde jinde nezapadám o nic líp.“

Jako by mi tenkrát ten pocit vytáhla ze srdce. Nejradši bych jí dala pusu. (Pořád si občas přeju, abych to chtěla.) (Přišlo by mi to jako odpověď na… otázku, kdo jsem. Pak bych mohla říct: „Aha, taková já jsem. Proto jsem byla tak zmatená.“)

„Já taky ne,“ řekla jsem.

Když se příští mejdan rozjel bez nás, sebraly jsme se s Ginger a šly na tacos.

Příště jsme se na mejdan vykašlaly a šly na tacos rovnou.

Pořád jsme si myslím připadaly divné a ztracené, ale bylo fajn být divné a ztracené spolu.

Bylo fajn být ztracená s kamarádkou.

Ginger cinkne telefon a připomene mi, že ona už ztracená není.

Sáhne po něm a usměje se, takže Josh, a hned odepíše. Já se pustím do svého avokádového toustu.

Zavibruje mi telefon. Vytáhnu ho z kabelky, potom zasténám. Penny konečně přišla na způsob, jak mě donutit, abych jí odpověděla:

„Agáto! Přijedeme za tebou na návštěvu! O prázdninách!“

„Cože?“ odepíšu. „Kdy?“ A pak – tím jsem měla začít: „NE.“

„Za dva týdny!“ pošle Penny. „JO.“

„Penelopo, ne. Nebudu doma.“ To je pravda. Vyrážíme s Ginger na festival Hořící kluk.

„Lžeš,“ odepíše Penny.

„Áááá!“ vyjekne Ginger a pokračuje: „Áááágáto!“

Vzhlédnu. Ginger mi mává před očima telefonem, jako by to byl sázkový tiket.

„Co je?“

„Josh nás dostal na to soustředění Věcí příštích!“

„Ginger, neee…“

„Prý nám zaplatí pobyt a všechno.“ Joshovi je třicet dva. Vynalezl něco, díky čemu můžete použít telefon jako teploměr. Nebo byl v týmu, co to vynalezl. To je fuk. Věčně za nás platí. Ubytování, účet, koncert. Ginger je z toho pořád celá vedle.

„Ginger, ten týden přece jedeme na Hořícího kluka!“

„Na toho můžeme příští rok; poušť nám neuteče.“

„A Josh jo?“

Zamračí se na mě. „Víš, jak je to soustředění exkluzivní.“

Zamíchám si čaj. „Vlastně nevím…“

„Hosty si smějí zvát jen plnoprávní členové. Obvykle jen jednoho hosta. Uprosila jsem Joshe, aby tam dostal i tebe.“

„Ginger…“

„Agáto –“ Odmlčí se, skousne si dolní ret a nakrčí nos, jako by se mi chystala říct něco převratného. „– myslím, že se dostanu o úroveň výš. Na tom soustředění. A vážně chci, abys tam byla.“

No jasně, u Crowleyho. O úroveň výš. Josh a jeho kamarádi jsou posedlí „levelováním“ a „maximalizací potenciálu“. Když navrhnete, že bychom si mohli dát brunch, hned křičí: „Radši změníme svět!“

„Zdoláme horu!“ „Seženeme VIP lístky na koncert U2!“

Věci příští je jejich společenský klub. Něco jako skupinová terapie pro bohaté chlapy. Mají schůze a jeden po druhém tam hlásí, jak moc jsou „aktivovaní“. Na pár těch schůzí jsem s Ginger šla; většinou to byla nuda. (Ovšem jednohubky tam vždy mají prvotřídní.) Na konci každé schůze odejdou plnoprávní členové do zamčené místnosti a tam si nacvičují tajný stisk ruky nebo co já vím.

Ginger nemůže uvěřit, jakou měla s Joshem kliku. Je úspěšný, ambiciózní, fešák.

(„Můj poslední kluk byl barista, Agáto!“

„Ty jsi taky baristka, Ginger. Tak jste se seznámili.“)

Neví, co na ní Josh vidí. Mám trochu obavy, že vidí právě jen to naní. To, co je vidět zvenčí. Že je mladá, že je krásná. Jak s ní po boku stoupá na ceně.

Ale co já vím? Třeba se k sobě hodí. Oba zjevně rádi mluví o fytonutrientech. A, já nevím, o čištění meridiánů. A Ginger poslední dobou vážně vypadá, jako by byla aktivovaná minimálně na 80 procent.

Já se nejspíš o úroveň výš nikdy nedostanu.

Ale jestli o to Ginger tolik stojí, asi se k ní můžu přidat. Je to nejlepší kamarádka, jakou jsem si tady našla. Bude se mnou kamarádit, i kdybych zůstala napořád aktivovaná jen z patnácti procent (a magie měla pod patnáct). Vzdychnu. „Dobře. Pojedu s tebou.“

Ginger zapiští. „Jo! To bude paráda!“

Zavibruje mi telefon a já se na něj podívám. Zase Penelopa: „Zavolám ti a probereme detaily.“

Bez odpovědi šoupnu mobil do kabelky.

5

BAZ

Sraz máme na letišti, a když dorazím, Snow už tam je. Nejdřív ho ani nepoznám – nebo ho spíš poznávám z jiné doby. Má na sobě džíny a starou Agátinu mikinu Lakros Watford. (Musím v jeho bytě nenápadně pohodit nějaký svůj starý fotbalový dres, on si na sebe vezme cokoli, co najde na podlaze.) Mikina je vzadu prostřižená kvůli křídlům, ale žádná tam nemá. Opravdu žádná. Jiná kouzla Simonova křídla jen schovají, pořád vidíte odlesk nebo stín. Dneska tam nemá nic. Natáhnu ruku, chci se dotknout prázdného místa mezi jeho lopatkami, ale nestihnu to, protože Simon se otočí.

„Čau,“ řekne, když mě uvidí. Nervózně se tahá za vlasy.

Ruku mám pořád nataženou, tak ho pohladím po rameni. „Ahoj.“

„Penny nás odbavuje nebo tak. Neměl jsem pas.“ Nakloní se blíž a přejde do šepotu. „Tak někomu jeden ukradla a začarovala ho.“

Jako by Bunceová už takhle nebruslila po tenkém ledě; všichni víme, že letenky koupila pomocí magie. Je to jedno z mála pravidel, která ve světě mágů dodržujeme: žádná falšovací kouzla. Kdybychom si přičarovávali peníze, uvrhli bychom světovou ekonomiku do chaosu. Každý si sem tam pravidla trochu přizpůsobí, ale Bunceová má mámu ve Sněmu. „Uvědomuje si doufám, že její matka ji se vší ochotou udá úřadům.“

Snowem cloumá úzkost. „Myslíš, že nás chytí? Tohle je celé pitomost.“

„Ne.“ Pořád ještě mám ruku na jeho rameni, a tak ho stisknu. „Ne. Bude to dobré. Když někdo začne podezíravě koukat, udělám ze sebe upíra a odvedu pozornost.“

Nesnaží se ode mě odtáhnout. Možná proto, že tady není ve svém živlu, vytrhli jsme ho z nejhorších zlozvyků. Třeba má Bunceová s tou změnou prostředí nakonec pravdu…

„Když jsme u toho,“ řekne Simon, „vydržíš ten let?“

„Ptáš se, jestli někde nad Atlantikem nepropadnu krvelačnému běsnění?“

Pokrčí rameny.

„To zvládnu, Snowe. Je to jen osm hodin. Běžně přežívám, aniž bych vraždil lidi.“ Konkrétně tak přežívám už patnáct let. Ani jedna ztráta na životech (způsobená upírstvím).

„Co až tam dorazíme?“

„Bez obav, co jsem slyšel, Amerika se jen hemží krysami. A jinou zvěřinou. Medvědy grizzly, výstavními psy.“

Tomu se usměje a na to se tak hezky kouká, že ho vezmu kolem ramen a přemýšlím, že ho obejmu. Kousek od nás stojí ve frontě žena a s co nejdotčenějším výrazem k nám vysílá němé „nebuďte teplí“, ale to je mi jedno – příjemných chvil se Simonem je žalostně pomálu.

Simonovi to jedno není. Když si ženy všimne, skloní se a něco štrachá ve svojí tašce – stejné plátěné, kterou nosil na Watfordu. Když se zas narovná, už má ode mě odstup.

Sáhne si na stehno a nervózně zkontroluje ocas.

Pořád netuším, proč si ten ocas přičaroval…

Křídla chápu. Ta nutně potřeboval k útěku. Ale k čemu takovýhle ocas? Je dlouhý, červený, silný jak lano a na konci má černý listen. Jestli má nějaký účel, já jsem na něj ještě nepřišel. On ho každopádně k ničemu nepoužívá.

Bunceová myslí, že Simon si v tu chvíli nepřál mít jen křídla, ale celý se měnil v draka.

Tím se ale nevysvětluje, proč ta křídla ještě po roce a něco pořád má. Obětoval svou magii – všechnu –, aby porazil Zlořáda Pletichu. Magií tudíž svoje dračí partie neudržuje a většina kouzel by se už dávno vyčerpala.

„Jenže to nebylo kouzlo,“ řekla Bunceová, když jsme se o tom spolu naposledy bavili. „On se přeměnil.“

Simon má pořád ruku na stehně, uhlazuje si vzadu džíny. Pokusím se ho povzbudit. „Nikdo ho nevidí,“ řeknu.

„Jsem jen nervózní. Ještě nikdy jsem neletěl.“

Rozesměju se. (Vždyť má křídla.)

„Letadlem,“ dodá.

„To bude v pohodě. A jestli ne – jestli nám třeba selžou motory –, zachráníš mě? Vyletíš se mnou nejbližším nouzovým východem?“

Zatváří se zaraženě. „To se někdy stává? Že prostě selžou motory?“

Drcnu do něj ramenem. „Slib mi, že nejdřív zachráníš mě, i kdyby tam byly ženy a děti.“

„Jestli selžou motory,“ prohlásí, „tak je s Penny hezky šupem spravíte. Trénoval jsi na to kouzla?“

„Žádná kouzla na údržbu leteckých motorů neznám, ty ano, Bunceová?“

Bunceová se právě vrátila s palubními lístky. „Na údržbu leteckých motorů?“ opáčí.

„Víš co, pro případ kritického selhání.“

„Zachrání mě Simon,“ odvětí.

„Ten bude zachraňovat mě.“

„Budu zachraňovat ženy a děti!“ ozve se Snow.

„Technicky vzato,“ podotknu, „nebudeš mít křídla.“

6

SIMON

Napůl čekám, že mě za bezpečnostním rámem zastaví. „Pane, jenom vám ještě musíme prohmatat ocas.“ Ale projdu hladce, přesně jak Baz s Penny tvrdili. Nepřekvapilo by mě, kdyby Penny ten přístroj oblbla. Jakmile máme kontrolu za sebou, koupí mi Penny pytlík želé fazolek a colu. (Jsem švorc, celý tenhle výlet platí ona s Bazem.)

Nikdy jsem ještě na letišti nebyl. Hodinu pochoduju sem a tam a kroutím rameny; připadají mi moc lehká. Vážně na zádech nic nemám. Každou chvíli se opřu o zeď, abych si to ověřil. Zajdu na pány, vyhrnu si tričko a přes rameno se podívám do zrcadla. Nic, jen pihy.

Když odtamtud vyjdu, Baz a Penny stojí v řadě k nástupu do letadla a Penelopa na mě mává, ať pohnu. Vmáčknu se za ni a nikoho přitom nepraštím křídly. Napadá mě, co všechno takhle můžu. Nastoupit do metra. Zajít do kina. Stoupnout si vedle někoho u mušlí na záchodě, aniž bych ho porazil na zem.

S křídly bych se do letadla vůbec nevešel. Až bych procházel uličkou, zavadil bych o každého, kdo už by seděl na svém místě.

Baz zaúpí, když dojdeme k našim sedadlům – uprostřed řady vzadu. „U všech hadů, Bunceová, tos nemohla milostivě ukrást letenky do první třídy?“

„Snažíme se být nenápadní,“ prohlásí Penny.

„Já bych byl nenápadný i v první třídě.“

Stáhnu ho dolů. Sotva se mezi mě a paní vedle vmáčkne. (Má na krku křížek. To se hodí – Baz nebude v pokušení ji kousnout.)

Je to fajn, sednout si a opřít si ramena přímo o sedačku. Lupne mi v páteři. Je fajn sedět takhle blízko Baze. A paní s křížkem se na nás nemůže zlobit, protože takhle blízko sedět musíme. Gaye tu z nás dělá turistická třída.

Ne že by se na nás nutně musela naštvat… Jen prostě nikdy nevíte, kdy vám dá někdo ve zlém pocítit, kdo jste. Když jsme se s Bazem naposledy vedli na veřejnosti za ruce, rozčílilo to jednu holku s kroužkem v nosu. Když se nemůžete spolehnout na svobodomyslnost u lidí s kroužkem v nose, tak u koho?

Baz řekl, že se na nás ta holka vůbec divně nekoukala – prý prostě měla takový obličej. „Ta žena je nevrlého zjevu. Nechala si vetknout do nosní přepážky kroužek, aby to nebylo tolik znát.“ Taky si prý nesmím myslet, že každý, kdo se na mě mračí, se na mě mračí kvůli tomu, že chodím s klukem. „Některým lidem prostě budeš protivný, Simone. Mně jsi byl protivný celé roky.“

To bylo… už před několika měsíci. Ta holka s kroužkem. Jak jsme se vedli za ruce. Sněžilo.

Napadne mě, že bych mohl Baze vzít za ruku – natáhnu se po ní, jenže on sáhne po časopisu a začne v něm listovat.

Osm hodin ve vzduchu. Penny říká, že můžeme koukat na filmy. A že nám budou neustále nosit jídlo. Prý po pár minutách zapomeneme, že je pod námi oceán, a bude to už jen nuda.

Letíme do Chicaga, aby se Penny mohla zastavit u Micaha. Doufá, že se rozhodne k našemu výletu připojit. „Prý musí pracovat. Ale třeba si to rozmyslí.“

Baz má kolena vmáčknutá do sedadla před sebou. (Všechnu výšku má v nohách. Kdyby se měřil jen trup, jsme stejně vysocí. Možná bych dokonce byl vyšší.) Ten, co před ním sedí, si sklopí opěradlo a Baz vyjekne.

„Můžeš si přičarovat víc místa,“ poradím mu.

„Nemůžu. Šetřím si magii.“ Natočí kolena k mým. „Pro případ, že bych musel celé tohle letadlo nést ‚Na křídlech motýlích‘.“

7

PENELOPA

Chodím s Micahem už od čtvrťáku, kdy přijel na Watford z Ameriky na výměnný pobyt.

V Americe nemají čistě jen kouzelnické školy. To nemají ve většině zemí. Některé zahraniční rodiny posílají svoje děti na rok na Watford, aby se kulturně obohatily. „A protože nikdo nenabízí tak obsáhlé magické vzdělání jako my,“ dodává s oblibou mamka. „Nikdo.“ (Dělá teď na Watfordu ředitelku a je na něj velice pyšná.) Americké děti chodí do normálských škol a kouzlit se učí doma. „Představ si, že by sis osvojila jen kouzla, která tě zvládnou naučit rodiče. Žádná výuka výslovnosti, lingvistiky, forenziky.“

Micah vyslovuje výtečně – a je bilingvní, takže umí kouzlit i španělsky. (Což funguje jen tam, kde se španělsky mluví, ale španělština je stále rozšířenější jazyk!)

Vím, že si všichni na Watfordu celé ty roky mysleli, že Micah je v podstatě můj imaginární přítel, ale pro nás to bylo zcela opravdové. Psali jsme si dopisy a e-maily. Bavili se přes Skype. Potom přes FaceTime. Občas jsme si dokonce telefonovali.

První tři roky jsme se osobně nepotkali. Pak, před dvěma lety, jsem strávila léto u Micahovy rodiny v Chicagu, a jakkoli byl náš vztah skutečný už předtím, začal být ještě skutečnější.

Zajela bych za ním, když jsme dodělali školu, měla jsem to v plánu. Ale všichni jsme byli v šoku, že je Pleticha pryč a Mág mrtvý. (Na poslední pololetí jsem se na Watford už vůbec nevrátila. Slečna Possibelfová za mnou přijela do Londýna a vyzkoušela mě tam.) Simon byl dočista zničený. Nemohla jsem si odjuchat do Chicaga a nechat ho samotného – už tak byl osamělý jako nikdy předtím.

Každopádně Micah to vzal v pohodě. Souhlasil, že prozatím udělám nejlíp, když zůstanu v Londýně. Výhledově jsme si řekli, že za ním přijedu hned, jak se všechno zlepší. Oba jsme se na tom shodli.

Nevymysleli jsme ale žádný plán pro případ, že se všechno zhorší.

8

AGÁTA

Myslela jsem, že to soustředění se bude konat v nějakém luxusním hotelu. Ale Josh nás zaveze k soukromému domu v uzavřené čtvrti. Vlastní sportovní auto, které nedělá žádný hluk, nespotřebovává žádné palivo a vzadu nemá skoro žádné místo.

„V téhle čtvrti bydlí skoro výhradně členové Věcí příštích,“ vysvětluje. „Žije tu většina zakladatelů.“

Ginger se tváří obdivně. Já se snažím tvářit zdvořile.

Uvítá nás výkonná mladá žena, celá potetovaná a důkladně opiercingovaná. V celém domě nic ozdobnějšího není. Všechna setkání Věcí příštích se konají na podobných místech: ve strašidelně rozlehlých domech s minimem výzdoby. Tenhle je zatím nejrozlehlejší a nejminimalističtější – jako by se někdo chtěl pořádně pochlubit, kolik má místa, které může zaplnit prázdnotou. Máti by ze všeho toho nábytku bez čalounění a holých stěn oslepla.

Osobně bych radši byla v hotelu než v tomhle velkém prázdném domě; když s Ginger přijdeme do našeho pokoje, dveře nemají zámek.

„Nevím, proč si vybaluješ,“ řeknu jí. „Vím, že budeš spát u Joshe.“

„Kdepak,“ odvětí. „V jeho křídle domu je to pouze pro členy. Po nocích mě budeš mít na krku.“

Ginger si nehodlá nechat ujít ani minutu programu. Odvleče mě na uvítací party na terase. Popíjíme koktejly ze šampaňského a nikdo se mě nezeptá, jestli už mi bylo jednadvacet. (Až za čtyři měsíce.) Převažují tu muži. Žen je jen pár. Všichni plnoprávní členové mají zlaté odznáčky – malé osmičky. (Připomínají mi relikvii, kterou mají naši v koupelně, stříbrného hada požírajícího vlastní ocas, který slouží k tomu, aby z potrubí nelezli bazilišci.)

Po uvítací party se v jedné místnosti koná meditace a v jiné seminář o investování. Já s Ginger a Joshem se rozhodneme pro meditaci. Medituju ráda. Aspoň je u toho ticho.

Potom si máme všichni společně vyposlechnout hlavní tematickou přednášku – „Mýtus smrtelnosti“ – v jednom ze salonů velikosti tanečního sálu. Ten, kdo tu bydlí, zjevně vlastní padesát gaučů, všechny černé, bílé nebo krémově nijaké. A všechny jsou tak elegantní, že si udrží tvar, i když na nich sedíte.

Dvacet minut sebou šiju. Je to v podstatě jako sedět v kostele. Přednášející vykládá, že normálové – tedy lidské bytosti – jsou na světě proto, aby žili věčně, a brání jim v tom pouze hřích, hanba a environmentální faktory. Těmi „environmentálními faktory“ si Ginger okamžitě zcela získá.

Mně to připadá jako halda žvástů. Ani kouzelníci a čarodějky nežijí věčně, a to máme k dispozici tisíce kouzel. „Žít znamená umírat,“ říkává tatínek. Je nejlepší čarolékař v Anglii. Dovede vyléčit všechno, co vyléčit jde. Ale smrt vyléčit neumí. Anebo jak říká: „Neumím vyléčit život.“

Snažím se u té přednášky nudit, ale irituje mě. Irituje mě, jak těm nesmyslům všichni přikyvují. Vážně si myslí, že můžou obelstít smrt šťávou z tropického ovoce a pozitivním myšlením? Připomíná mi to Mága.

A to mi připomene ten večer v kapli.

A Ebb.

Vstanu. Řeknu Ginger, že si potřebuju odskočit, ale chci odtamtud jen pryč. Skončím v prázdné místnosti na druhém konci přízemí, knihovně s velkým oknem, ze kterého je výhled na golfové hřiště.

Tenhle týden jsem měla být na festivalu. Koupila jsem si barvy na bodypainting a našila si na bikiny peříčka. Chtěla jsem být praštěná a úchvatná. Ne takováhle – praštěná a smutná.

Vyhrabu z kabelky nouzovou cigaretu, kterou s sebou vždycky nosím. V Anglii jsem skoro nekouřila. Simonovi a Penny se to hnusilo, a jak už jsem zmínila, táta je doktor. Ale potom jsem se odstěhovala do Kalifornie, kde nekouří doslova nikdo, a dát si občas cigaretu mi připadá jako zdravice královně.

Vsadím se, že neznámého majitele tohohle domu by trefil šlak, kdybych si tu zapálila.

Podržím cigaretu mezi dvěma prsty a zakouzlím: „Hoř, světýlko, hoř!“ jedno ze tří kouzel, která zvládnu i bez hůlky, a jediné, které dokážu zakouzlit šeptem. (Vzácné nadání, jehož kultivaci se velice přísně vyhýbám od té doby, co jsem si všimla, jak velkou z něj má máti radost.) Konec cigarety zažhne. Vdechnu a vzápětí vyfouknu kouř přímo do regálu knih.

„Nevyžebrám od vás taky jednu?“

Ohlédnu se ke dveřím. Stojí tam muž. Má ten pitomý osmičkový odznáček.

„Bohužel,“ řeknu, „tohle je moje poslední.“

Vejde do knihovny. Je o něco starší než já – na poměry Věcí příštích trochu mladý, ale stejně ulízaný a vyposilovaný jako všichni ostatní. Líbí se mi představa, že jednoho z nich zkazím. Jedna cigareta by mu mohla zničit program na celý tenhle týden. Bude se muset vyzpovídat a očistit, možná dokonce i postit.

„Dám vám šluka,“ nadhodím.

Nechá dveře otevřené, což vážně ocením. (Pitomí chlapi se vás vždycky snaží někde polapit samotné.) Dojde ke mně a opře se vedle o police. Podám mu cigaretu a on z ní zhluboka potáhne.

„Teď už nesmrtelnosti nikdy nedosáhnete,“ podotknu.

Zasměje se a trochu se zakucká kouřem. Část mu prolítne nosem. „Sakra,“ řekne. „A já si dělal tolik plánů.“

„Jaké třeba?“

„Vyléčit rakovinu genovou terapií.“ Podle mě to myslí vážně.

„Pardon, zlato, to jste si asi spletl místnost. Vaše parta je vedle.“

„Vy tomu nevěříte?“ zeptá se.

„Ne.“

„Tak proč tu jste?“

„Slyšela jsem, že tady budou lymfatické masáže a veganské cupcaky.“

„Budou,“ řekne. Usmívá se.

S povzdechem mu vyfouknu kouř těsně vedle obličeje. „Přijela jsem s kamarádkou.“

Přikývne a dívá se na mě. Obdivuje moje vlasy. To se mi stává. Mám je dlouhé a světle blond. „Žluté jako máslo,“ říkával o nich Simon. Tady neznám nikoho, kdo by máslo jedl.

„Vy tomu věříte,“ řeknu a podívám se na jeho odznáček. „Nebo jste věřil.“

„Já to založil,“ odvětí.

„Vážně?“ Nemůže mu být víc než pětadvacet. „No teda. Byl jste geniální dítě?“

„Tak něco.“

Rozhlédnu se po policích s knihami. Jsou tu samé moderní, spousta paperbacků. Žádné kožené vazby na parádu.

„Nezdá se, že by to na vás udělalo dojem,“ řekne.

Pokrčím rameny. „Tenhle typ znám.“

Cigareta už dohořela k filtru. Rozhlédnu se, kde bych mohla oharek uhasit. Muž vezme z psacího stolu bronzovou misku; je to nějaká trofej. „Nate.“

„Jsem neuctivá,“ řeknu, „ale nezdvořilá ne.“

Zasměje se. Když se směje, docela mu to sluší. „V pořádku. Je moje.“

Zamáčknu cigaretu. „Tenhle dům je váš?“

„M-hm. To už na vás dojem udělalo?“

„U Morgany, ne. K čemu ve svém věku potřebujete golfové hřiště?“

„Golf mě baví,“ odpoví. „A líbí se mi mít rozlehlý dům. Abych mohl pořádat takovéhle víkendy.“

„Proti gustu…“

„Můžete být cynická, jak chcete.“

„Taky jsem.“

„Jenže cynismem ničeho nedosáhnete.“

„Omyl,“ řeknu. „Cynismus vám může zachránit život.“

„Kdepak.“

„Tolik věcí mě nezabije, protože bych se k nim nikdy nesnížila.“

„Které třeba?“

Oklepu si ze šatů smítko popela. „Horolezectví.“

„Je to cynismus, nebo zbabělost?“

„Upřímně –“ Zarazím se. „Jak se jmenujete?“

„Braden.“

„Jak jinak…“ zamumlám a prohlížím si ho. „Upřímně, Bradene, jsem tak cynická, že je mi to jedno.“

Přistoupí o krok blíž. „Rád bych změnil váš názor.“

„Děkuju, ale zrovna jsem utekla z jedné sekty. Nehledám náhradní.“

Usměje se. Teď už se mnou flirtuje. „My nejsme sekta.“

„Já myslím, že jste.“ Zatím mu to flirtování neoplácím.

„Je katolická církev sekta?“

„Ano. Vážně se srovnáváte s katolíky?“

Stáhne hlavu. „Počkejte, vy si myslíte, že církev je sekta?“

Díváme se jeden druhému do očí. On si v duchu říká, že ty moje mají neobvyklý hnědý odstín. Uleví se mi, když to neřekne nahlas.

„Chceme jen pomáhat lidem,“ řekne.

„Chcete pomáhat sobě,“ opravím ho.

„Zaprvé jsme taky lidé a zadruhé, proč si nepomoct? Jsme světoměnci.“

„To zní jako vymyšlené slovo, Bradene.“ Braden je vymyšlené jméno.

„Mně nevadí vymýšlet slova,“ prohlásí. „Chci předělat svět. Ti lidé vedle? Ti svět předělávají už teď. Jsem tu, abych je pěstoval a povzbuzoval, a oni tak mohli maximalizovat svůj vliv.“

„Přesně proto jsem odtamtud odešla,“ řeknu. „Změnit svět je to poslední, co chci.“

9

BAZ

Žádný z nás v letadle neusne. Bunceová řeší logické hádanky a Snow kouká na filmy, v nichž do sebe lidé kopou. Každé dvě hodiny řekne: „To teda byla kravina,“ a pustí si další. Já bych spal, ale nemám na to dost pohodlí. Kolena mám ztuhlá a poblíž mě sedí nejméně tři lidé s křížky. Jeden musí být stříbrný, pořád mi teče z nosu.

Namáčkl jsem se na Snowa, využívám nedostatek prostoru jako záminku, abych se k němu mohl pevně přitisknout. Zapomněl jsem, jak hřeje. Dotýkáme se od ramen po kolena; je to jako ležet na sluníčku, jen to nepálí.

Co jsme vyšli školu, Simon se změnil. Fyzicky. Je měkčí, plnější. Jako by ho konečně dohonilo všechno to máslo (ve skutečnosti spíš cider). Hádám, že jako Vyvolený měl spoustu pohybu. A jakožto magický reaktor musel mít vražedně výkonný metabolismus…

Snow vypadá, jako by ho dlouho nikdo nezapojil do nabíječky. Vybledla mu kůže. Jeho karamelové vlasy ztratily lesk. Nechává je růst – myslím, že z nedbalosti. Má teď hřívu volných kudrn. Při chůzi mu poskakují a neustále se za ně tahá.

„Kravina,“ pronese Snow k maličké obrazovce na opěradle před ním. „Totální kravina. To bych se zatraceně divil, jestli ten chlápek někdy držel v ruce meč.“ Zavrtí hlavou a kudrny mu poskočí.

Je překrásný. Tak trochu žalostná troska. Matný, bledý a okoralý. Ale pořád moc a moc krásný.

Zavřu oči a předstírám, že jsem mu usnul na rameni.

SIMON

Ve frontě na imigrační kontrole strávíme hodinu.

Z amerických celních úředníků jde strach, ale křídla se neukážou a můj pas projde. Penny tvrdí, že s její barvou pleti jí hrozí větší riziko než mně s křídly. (Je napůl Indka, napůl běloška. Angličanka z obou stran.)

Ale vpustí nás.

Jsme v Americe. Já jsem v Americe. Za oceánem. Kdyby mě tak viděli ostatní z děcáků…

No, doopravdy bych nechtěl, aby mě viděli, protože potom bych musel vidět já je. A na svoje dětství mimo Watford nemám moc dobrých vzpomínek.

Moje terapeutka (ta, ke které jsem „chodil“ loni v létě) pořád chtěla, abych o tom mluvil – jak jsem žil, když jsem byl malý, co jsem cítil, kdo se o mě staral. Snažil jsem se jí vysvětlit, že si to nepamatuju – a vážně ne. Jenom útržky. Matně si vybavuju, kde jsem bydlel, než se u mě projevila magie, do jaké školy jsem chodil, na co jsem koukal v televizi… Vzpomínám si, že to bylo zlé, ale ne konkrétně proč. Terapeutka mi řekla, že trauma ovlivňuje paměť. Váš mozek uzavře bolestivé chodbičky.

„To se mi líbí,“ odvětil jsem. „Díky, mozku.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezdárný syn.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.