NA NÁMĚTY POSTAV A ROMÁNŮ KARLA MAYE ORIGINÁLNĚ NAPSAL DAVID GRUBER

Věnování

S úctou a obdivem velkému vypravěči Karlu Mayovi. A všemu chytrému, dobrému a statečnému, co bojuje se zlem a s podrazy.

Prohlášení

Některé postavy románu jsou převzaty z dobrodružných knih Karla Maye. Další postavy a faktografické údaje textu jsou však čirou fantazií autora. Jakákoliv podobnost s konkrétními postavami či faktografickými údaji je čistě náhodná a autor ani nakladatel za ni nenesou jakoukoliv zodpovědnost.

© David Gruber, 2009

Ilustrace na obálce a uvnitř knihy: © Roman Kliský

Konečný design obálky a stránek: Studio OM art, s.r.o.

Text © David Gruber

Vydalo © nakladatelství Gruber-TDP Ostrava, 2009. www.gruber.cz

Vydání první.

Veškerá autorská a nakladatelská práva vyhrazena.

ISBN ePub 978-80-85624-56-4

ISBN mobi 978-80-85624-57-1

OBSAH

Witchman

Po stopách

Na Lebnerově farmě

Přepadeni

Martin Bauman

Pronásledování v sedmi

Návštěva u Ogalallů

K Mississippi

Ve vyjednávací škole

Hannah

Šedý bizon

Tajemství mistrovské střelby

Caruthersville

Střelecká soutěž

Malá Francie

Spolek banditů

U mistra Henryho

Únosci

Prodej a boj

Narozeniny

Witchman

Ten jezdec jsem byl já. Bývalý greenhorn, zelenáč, jak si mě zvykl nazývat starý dobrý Sam Hawkens, když me právě od mistra Henryho před lety vytáhl poprvé na Divoký západ coby surveyora, zeměměřiče.

V místě, kde se setkávají hranice amerických států Texas, Oklahoma a Arkansas, tam, kde vyprahlé roviny a polopouště jihu postupně přecházejí do přívětivějších, vlhčích a šťavnatějších prérií, kde už je na každém kroku cítit životodárná vláha mohutného Red Riveru, tam jel směrem na severovýchod ke vzdálenému obzoru osamělý jezdec. Slunce bylo v brzkém odpoledni velmi silné, tak jak je to začátkem podzimu v těchto zeměpisných šířkách obvyklé. A když navíc na vymetené modré obloze nebyl ani mráček a na prérii kromě několika roztroušených polouschlých keřů nikde ani stopy byť po malém lesíku, mohlo se zdát, že cesta bude pro osamělého muže úmorná.

Muž i jeho kůň však působili překvapivě svěžím dojmem. Na vraníkovi bylo na první pohled vidět, že není tuctovým zvířetem, ale naopak jedním z nejušlechtilejších zvířat indiánského chovu. Z jeho chůze i z mírného klusu, k němuž jej jezdec čas od času jemně pobídl, byla cítit elegance a noblesa na každém kroku či skoku. Lesklá hříva mu lehce povlávala, ušlechtilou hlavu držel hrdě vztyčenou a z velkých očí vyzařovala téměř lidská inteligence a moudrost.

Ani jezdec nepřipomínal onu typickou postavičku, kterých se potulovalo po Divokém západě tou dobou stovky. Jeho indiánský oblek z jemně vydělané tmavožluté bizoní kůže byl bez sebemenší záplaty. Třásně na nohavicích i rukávech nepůsobily vůbec zašle; ba budily dojem, jako by jejich nositel před pár dny vyšel z módního salonu. Klobouk s dostatečně širokou stříškou spolehlivě kryl před paprsky žhavého slunce. Za pasem jezdci vězely dva revolvery, nůž bowiák a několik dalších váčků na věci, které westman při dlouhých cestách mimo civilizaci potřebuje. Nejnápadnější ovšem byly mužovy pušky, zasunuté pevně ve zvláštních třmenech za sedlem. První z nich, těžkou gun, medvědobijku, by lovec drobnější postavy jistě odmítal nosit; manipulace s ní byla jen pro silnějšího střelce. Druhá, o něco lehčí, se vyznačovala zcela neobvyklou nábojovou schránkou až na pětadvacet nábojů. Vpravdě revoluční zbraň v časech, kdy žádná jiná puška nemohla v krátké době za sebou, bez nabíjení, vyslat více střel než dvě. Ano, byl to po celém Západě vyhlášený a proslavený originál puškaře, gunsmitha mistra Benjamina Tylera Henryho ze St. Louis.

Tím jezdcem, směřujícím už třetí den rovnou přímkou na severovýchod, jsem byl já. Bývalý greenhorn, zelenáč, jak si mě zvykl nazývat starý dobrý Sam Hawkens, když mě právě od mistra Henryho před lety vytáhl poprvé na Divoký západ coby surveyora, zeměměřiče. Dobrý Sam byl hluboce přesvědčen, že mne neustálým sekýrováním a podceňováním vycepuje do podoby skvělého westmana, který nezpychne. Nezazlíval jsem to malému lovci, protože mi tímto zvláštním způsobem prokazoval svou přízeň. Ve skutečnost mě měl rád téměř jako vlastního syna a byl by ochoten postavit se svou starobylou puškou Liddy sám třeba stovce indiánů, kdyby mi od nich hrozilo vážné nebezpečí.

Sam si neodvykl nazývat mne greenhornem ani dlouho poté, kdy jsem se stal po celém Divokém západě známým pod jménem Shatterhand, Old Shatterhand.

A právě ke zmíněnému puškaři Benjaminu Tyleru Henrymu směřovaly kroky mého koně Hatátitly. Za dva týdny totiž the gunsmith hodlal slavit své požehnané šedesáté narozeniny, a při té příležitosti pořádal malou oslavu pod širým nebem, garden party. Pozvaní k té velké slávě nebyli jen Sam se svými nerozlučnými druhy Dickem Stonem a Willem Parkerem, ale Dlouhý Davy s Tlustým Jemmym a mým kulhavým saským krajanem, bývalým lesním adjunktem na zámku Moritzburg Hobble Frankem. Henrymu však nejvíce záleželo na tom, aby byl přítomen také Vinnetou – a já.

Jemmyho s Davym jsem neviděl už delší dobu; oba mi zmizeli z očí po napínavém dobrodružství v Yellowstonském parku daleko odtud na severozápad ve Wyomingu. Zachraňovali jsme tam před časem lovce medvědů Baumana ze spárů krvežíznivých Siouxů Ogalallů. Sama a jeho druhy jsem nespatřil ještě déle. Docela jsem se proto na setkání těšil a občas se přistihl při nutkání popohnat Hatátitlu k rychlejšímu klusu. Vždy jsem se ovšem včas ovládl; do St. Louis ještě zbývalo několik set mil – napříč celým Arkansasem a poté vzhůru proti proudu Mississippi. Kromě překonání Red Riveru u osady Fulton mě později čekalo přebrodění řeky Arkansas nedaleko rychle se rozrůstajícího města Little Rock a dále cesta úrodnou nížinou směrem na Memphis, který už leží na řece Mississippi. Pak už bude stačit sledovat její široký tok proti proudu. Suché polostepi bude na této cestě stále ubývat, nicméně i můj skvělý Hatátitlá by se mohl při lehkomyslném popohánění příliš vysílit – a můj odhad nyní zněl na dobrý týden cesty.

Při příliš rychlém tempu by také mohla polevit v těchto krajích nezbytná ostražitost. Člověk nikdy neví, na jakou zkrachovalou existenci, skrývající se před zákonem, zde narazí. A tak jsem postupoval vpřed klidně a pravidelně se rozhlížel nejen k severovýchodnímu obzoru, ale i na obě strany.

Najednou se kousek vpravo, východněji od směru, kterým jsem mířil, objevily na obzoru dvě malé tečky. Hmátnul jsem po dalekohledu – a ze dvou teček se vyklubali čtyři jezdci. Na vzdálenost více než jedné míle ode mne vypadal jejich pohyb velmi pomalý, ale dalekohled mi prozradil, že ujíždějí docela slušnou rychlostí. To mohlo mít dva důvody: buď někam velmi spěchají, anebo je někdo pronásleduje. Prvé se v dnešním vedru nezdálo být příliš pravděpodobné. Vsadil jsem tedy na druhou variantu a jal se propátrávat pozorně dalekohledem vzdálenou prérii ve směru, ze kterého čtyři jezdci přijížděli.

Určitou chvíli jsem nemohl objevit nic, co by mou domněnku potvrzovalo. Už jsem chtěl dalekohled opět zasunout do pouzdra, když asi dvě míle za jezdci jsem uviděl nějaký pohyb. V obydlené krajině by se na takovou dálku nejspíše nedalo rozeznat nic, ale zde to byla jiná. Tam někde v dáli vyskočila jedna tečka, dvě, tři…

U čerta! Asi dvě míle za jezdci se zjevila na obzoru tlupa možná dvaceti dalších jezdců, ženoucích se zcela jistě po jejich stopě. Netrvalo dlouho, a ujistil jsem se, že to jsou indiáni. Ve sklánějícím se slunci se podvakrát za sebou zaleskla špička oštěpu jednoho z nich. Takto se neleskne žádná bělošská puška!

Na tu dálku jsem samozřejmě nemohl rozpoznat válečné pomalování rudochů. Mohli to být Šošoni anebo hrstka velice bojechtivých Siouxů Racurrohů, kteří ve svých nájezdech občas zabrousili až sem. Každopádně – to teď nebylo důležité.

Jsou ti čtyři pronásledovaní muži dostatečně zkušení, aby unikli indiánské přesile? Vědí, že ve volné prérii jim může zachránit život jedině metoda velkého oblouku?

Ať tak či tak, nemohl jsem váhat. Změnil jsem směr poněkud doleva, na sever, a rázně pobídl Hatátitlu do slabin. Poběž, milý, poběž! Chytré zvíře nepotřebovalo ponoukat dvakrát. Porozumělo naléhavému tónu mého hlasu a hnalo se s větrem o závod. Podle mých propočtů jsem měl do společného bodu se čtyřmi jezdci dorazit zhruba za pět minut. Odbočku jsem si však vypočítal tak, abych byl na místě střetu našich drah o nějakou tu chvilku dříve a mohl se připravit. Strach jsem samozřejmě neměl, avšak opatrnosti nikdy nezbývá.

Brzy jsem dorazil na místo. Terén zde vytvářel naštěstí mírnou vlnu. Stačila však svým převýšením nad okolním terénem na to, aby pronásledovaný unikl zrakům svých nepřátel. Další výhodou bylo osamělé lentiškové křoví, které zde rostlo v několika hustých trsech a které mně samému i mému zvířeti poskytlo dostatečný úkryt, a tudíž výhodu překvapení.

Brzy se ozval dusot čtyř zvířat, který postupně sílil. To již jsem mohl jezdce pozorovat ze svého úkrytu mezi listím dobře pouhým okem. V čele pádil zarostlý westman se sveřepým výrazem ve tváři, který nemilosrdně bodal svého vysokého hnědáka každou chvíli do slabin ostruhy svých vysokých jezdeckých bot. Přes rychlý cval jeho koně čišela z jeho vzezření krutost a nemilosrdnost. Odhadoval jsem jej na člena některé z tlup rowdies, zpustlých tuláků a bezohledných jezdců, kteří neuznávali jiná práva než svá vlastní.

Další tři jezdci však už nepůsobili tak nevábným dojmem. Ani jeden z nich se necítil v sedle tak doma jako jejich vousatý vůdce. Jejich plátěné oblečení a zhrublé ruce svědčily spíše o zemědělském, farmářském původu. Tváře měli o poznání vyděšenější než jejich kolega. Zblízka jsem dokonce mohl číst v jejich tvářích značnou nejistotu a obavy. Nevím, kdo z těch tří byl více zpěněn potem – zda oni, anebo jejich koně; o poznání horší zvířata než v čele jedoucí vysoký hnědák.

„Stop, sirs! Stůjte, nebo střelím!“ zvolal jsem dost hlasitě na to, aby mne i při svém úprku bezpečně zaslechli.

„K ďasu, tohle nám ještě scházelo!“ zaklel vousáč, když zarazil svého koně tak prudce, že ten předními kopyty citelně zaryl do prérijní hlíny. „Kdo jste? Jste-li běloch, pomozte nám. Nemáme ani chvilku nazbyt, honí nás tlupa divokých Siouxů.“ Tři jeho druhové s obavami seskočili ze svých koňů a schovaní za jejich hřbety třesoucíma se rukama horečně tasili své revolvery.

„Jen klid, přátelé,“ zahlaholil jsem bodře, „rudoši vás nedohoní dříve než za dobrou čtvrthodinku. Mám je už delší dobu na mušce svého dalekohledu. A jen co sklopíte své bouchačky, vyjdu ze svého úkrytu a pomohu vám.“

Přes určité uklidnění se všichni čtyři nechtěli zdržovat ani o minutu déle než bude nezbytné. Proto schovali své zbraně poměrně rychle. To mi umožnilo opustit křoví a vyjít před ně s napřaženou pravicí.

„Good day, meššúrs,“ stiskl jsem postupně ruku všem třem farmářům.

Vousáč se však stisku vyhnul a kousek poodstoupil vzad. „Moment, člověče! Vůbec vás neznáme. Po zdejších krásných prériích se poslední dobou potuluje kdejaká cháska. A kdo se odváží do zdejší divočiny sám, je už předem podezřelý.“

Dvěma ze tří vzadu stojících sedláků jeho řeč vyloženě zaimponovala. Třetí se však ozval: „Jen ho nechte mluvit, pane Witchmane! Když nám chce pomoci, nebude to na škodu. A kdyby ne – jsme přece čtyři na jednoho,“ poněkud nejistě poklepal na pouzdro svého revolveru.

Tak tedy Witchman. Jméno, které jsem v životě neslyšel. Slušnost mi velela představit se také. Nedůvěra ve Witchmana však způsobila, že jsem vyslovil pouze své evropské jméno, které tady na Západě nikomu nic neříkalo. Zároveň jsem se dozvěděl, že nejstarší ze tří dalších bělochů se jmenuje Stange a že cestuje se svým synem Ronem a synovcem Billem. Byli to osadníci z Evropy, chtěli si zde najít kus půdy a začít farmařit, ale Siouxové jim momentálně zkřížili jejich poklidné plány.

„Čím jste se provinili vůči těm mírumilovným indiánům, že usilují o vaše skalpy,“ zeptal jsem se.

„Pěkně mírumilovní,“ vybuchl Witchman. „Dnes zrána jsme narazili na jejich ležení. Hned spustili šílený pokřik a hnali se na nás. Tak tak jsme jim unikli a pracně získali aspoň malý náskok.“

„Možná si myslí, že patříte k těm bělošským tlupám, které jim v poslední době vypálily několik vesnic a pozabíjely nevinné ženy a děti,“ namítl jsem.

„Pshaw! Řeknu vám, sir, moje zásada je: mrtvý indián – dobrý indián. Nic jiného než hrubá síla na tuhle holotu neplatí.“ Witchman byl s hodnocením rychle hotov. Tím ovšem moje podezření vůči své osobě jen potvrdil. Ovšem na každý pád lidský život je tou nejcennější věcí na světě – a ať byl Witchman jakýkoliv člověk, povinnost křesťana mi velela nejdříve jej zachránit a pak až zjišťovat další. A jeho tři druhové si už vůbec nezasloužili smrt indiánským šípem či tomahawkem.

„Hodnocení indiánského plemene si necháme na jindy,“ odbyl jsem Witchmana poněkud ostřeji, „a chcete-li, aby nějaké jindy ještě nastalo, udělejte jedinou možnou věc, která se na této otevřené prérii hodí pro záchranu před pronásledovateli. Udělejte velký oblouk.“

„Cože?“ přerušil mě nevrle Witchman, „zdržovat se velkým obloukem je naprostý nesmysl. Schováme se tady za to křoví a postřílíme ty rudé kůže, jen co se přiblíží. Každý máme minimálně jeden revolver se šesti náboji – a po dvou dalších ve svých puškách. Než se indsmani vzpamatují, polovina jich bude na pravdě boží. Ostatní se rozprchnou jako koroptve. Jsou to zbabělci, sir.“

„Nezapomeňte, že vy jste čtyři a jich je dvacet. Křoví vás nechrání jako třeba palisády nějaké pevnůstky. Nezlobte se, já to nazývám čirým hazardem,“ neudržel jsem se.

„Cha! Kdo je zbabělec, ať si jezdí velkými oblouky. Správný chlap se té chásce postaví čelem. A vůbec – kdo jste, sir, že nám takhle radíte? Podle oblečení nějaký sváteční střelec, který si vyjel na první loveckou výpravu z civilizovaného Východu a hned chce zkušeným zálesákům udílet rozumy. A ty vaše pušky! Tu těžkou medvědobijku bude s sebou tahat po prérii leda naprostý šílenec.“

„Varuji vás, dejte na má slova nebo –“

Ale chlap už mě neposlouchal. Jal se zaujímat vyčkávací postavení za křovisky a rozmisťoval své ostatní tři společníky do něčeho, čemu on snad říkal palebné postavení. „Chcete-li se přidat na naši stranu, pojďte, určím vám vaše místo. Pokud vůbec neuděláte při boji více škody než užitku – i ta vaše druhá flinta je taková divná, nikdy jsem podobný muzeální kousek neviděl. Nejlepší na vás se mi zdá být ten váš kůň. Kdo ví, kde jste k němu přišel a –“

„Když divná puška, tak divná. Hádat se s vámi nebudu. Varoval jsem vás dost zřetelně. Kdo chce kam, pomozme mu tam. Ale já se s vámi zabít nenechám. Jedu pryč svou cestou. Ostatně – mám nejvyšší čas; za pět minut se objeví celá tlupa Siouxů.“

Witchman chtěl ještě něco pokřiknout, ale já jsem mu už nevěnoval sebemenší pozornost. Pobídl jsem Hatátitlu a zmizel směrem k dalšímu shluku ostružinového křoví a několika polozakrslých stromků pár stovek metrů daleko. Witchman byl co do diskuse beznadějný případ – ale už kvůli těm třem jsem se nechtěl od záležitosti odpoutat docela.

Sotva jsem dosáhl prvních stromků a uvelebil se v dobrém úkrytu za nimi, mohl jsem – opět s pomocí svého dalekohledu – vidět, že Witchman utrpí ještě ostudnější porážku, než jsem mu sám prorokoval. Siouxové totiž nebyli tak hloupí. A když dojeli z druhé strany těsně k terénní vlně, rozdělili se na dvě poloviny a v okruhu asi dvou set metrů ji začali obcházet. Dobře tušili, že jestli se jimi pronásledované oběti zkusí postavit na odpor ze zálohy, tak to může být právě jenom tady.

Rudoši se nemohli dostat ke čtyřem bělochům úplně zezadu – na to byl terén příliš otevřený. Nepozorovaně však slezli s koní, které nechali vzadu tak, aby je z křovisek nebylo vidět. Z obou stran se pak začali neslyšně plížit k osudnému křovisku.

Když byli vzdáleni nějakých padesát metrů, ozval se útočný skřek jejich náčelníka. Jakoby naráz vyrostli ze země, vrhli se s mohutným pokřikem hiiiiiiiih na své nebohé oběti, kterým jejich úkryt takto už neposkytoval téměř žádnou ochranu. Z křoví padlo pět, šest výstřelů. Jeden rudoch bolestí vykřikl a chytil se za lýtko. Ostatní koule šly zjevně pánubohu do oken. A když rudoši vnikli až do samotného křoví, šarvátka byla tragicky krátká. Neviděl jsem na tu dálku, co se přesně stalo, ale domyslel by si to i naprostý školák. Asi po deseti minutách se vynořil zástup indiánů – a uprostřed zástupu spoutaní čtyři běloši. Witchman v čele, Stange jako poslední a mladí uprostřed. Řemeny a lasa jim poutaly obě ruce k sobě, druhý konec byl přivázaný k sedlu. Zajatci byli nuceni jít tak rychle, jak rychle byli popoháněni jejich koně.

Naštěstí jsem nezaregistroval, že by některý z nich byl raněn do té míry, že by nebyl schopen chůze. Byli tedy zranění buď lehce nebo dokonce vůbec – tak velké překvapení jim útočníci přichystali, že se téměř nezmohli na odpor.

Po stopách

Namířil jsem opakovačku na jeho kmen asi do výše hlavy dospělého člověka. První koule se zaryla přesně do středu kmenu. Druhá vězela o palec níž. A pak jsem s pravidelností několika vteřin zmáčkl spoušť ještě osmkrát. Každý další otvor ve stromu byl přesně o jeden palec níž než předchozí.

Nezbývalo mi, než počkat asi půl hodiny, aby mne neradostný konvoj nemohl spatřit, a pak se vydat v jejich stopách. V měkké půdě a vysoké trávě prérie byly naštěstí dobře čitelné. Dvacítka neokovaných indiánských koní a čtyři okovaní bělošští se daly místy skoro přesně spočítat. Siouxové si počínali totiž tak bezstarostně, že místy i porušovali své válečné pravidlo jet neustále v zástupu.

Stopa se mírně stáčela stále více k severu. Siouxové Racurrohové však mají své vigvamy úplně jiným směrem – notný kus cesty na západ. Jsou snad na válečné výpravě? Směřují na setkání se svým silnějším oddílem? Nebo jen chtějí nalézt příhodné místo, kde by mohli bělochy postavit k mučednickým kůlům?

A v tom jsem si vzpomněl, že asi den cesty odsud na sever je malebné údolí zvané Plačící skála, Weeping Rock. Údolíčkem protéká Spruce Creek, Smrkový potok, a indiáni věří, že ve skále sídlí duše jejich zemřelých předků. Ve skutečnosti ovšem bizarní tvary skal způsobují, že častý vítr v nich rozehrává zvuky ne nepodobné lidskému pláči a kvílení. To by mohl být cíl únosců.

Krajina se stávala čím dál členitější, objevovaly se kopečky čím dál více porostlé svěžím smíšeným lesem. K večeru jsem dojel k Spruce Creeku a kousek proti jeho toku se přiblížil k mýtince, která byla jako stvořená pro přenocování. Ale než jsem si vyhlédl vhodný strom, ke kterému bych na noc uvázal Hatátitlu, můj vraník zafrkal. Neklamné znamení, že cítí cizí osoby. Neváhal jsem, strhnul koně za křoví, za nějž jsem je provizorně připoutal. Vrhnul jsem se na zem a co nejtišeji se přibližoval k podezřelému místu.

Na břehu potoka se popásali dva koně. Jeden velmi vysoký a druhý – ba ne, druhý nebyl kůň, nýbrž mezek. A hned vedle statného hnědáka visel na větvi kožich; nebo spíše něco vypelichaného, co kdysi mohlo být kožichem a co nyní připomínalo spíše pytel. Ale takovou nádheru přece nosí Tlustý Jemmy! A v dnešním horkém dni si jej nejspíše svlékl, aby si poněkud ulevil. A kde je Jemmy, tam jistě bude i jeho nerozlučný přítel Dlouhý Davy – ostatně přítomnost mezka hovořila nad jiné jasnou řečí.

Byl jsem potěšen dvojnásobně. Jednak proto, že potkávám dva staré brachy v nebezpečné situaci, kdy je každá poctivá westmanova ruka dobrá; zvláště když umí zacházet se zbraní. A také proto, že je potkávám vůbec; že nebudu muset putovat zbytek cesty do St. Louis sám.

Rozhodl jsem se dvojici svérázných postaviček trochu poškádlit. Vrátil jsem se k Hatátitlovi, nasedl na něj a rozjel se k mýtince bezstarostně, jako bych si vykračoval na přehlídce.

Lovci samozřejmě nezapomněli na ostražitost. Sotva jsem se přiblížil k první houštině těsně před mýtinkou, zaznělo z ní nekompromisní: „Stát! Ani o krok dále!“

Předstíral jsem, že si toho nevšímám, a bezstarostně pokračoval.

„Povídám stát! Nebo vás provrtají moje kuličky jako řešeto!“

„Dlouhý Davy je příliš velký dobrák na to, aby mne zastřelil,“ prohodil jsem s jistotou v hlase, aniž jsem zastavil či jen zpomalil.

„Ty starý mezku, než tobě dojde myšlenka od hlavy přes tvé dlouhé paže až k pušce a zpět, uplyne celá věčnost. A vlastně je to tak správně. Kdybys uvažoval o kus rychleji, mohl jsi nám zastřelit Old Shatterhanda!“ z křoviska téměř vystřelil kulaťoučký chlapík s tváří jako měsíček a hnal se mi stisknout ruku. Za ním se vykolébal jeho vyzáblý druh.

„Tisíc láteř! Už asi stárnu, sir. Nepoznat Old Shatterhanda na deset kroků, to se na Divokém západě dnes už nestává ani slečinkám ze školy domácích prací. Ale – to víte – opatrnosti není v těchto končinách nikdy nazbyt.“

Po srdečném uvítání jsme se shodli, že všichni máme stejný směr cesty – k puškaři Henrymu do St. Louis. A že by nám nic nebránilo v pohodě docestovat až k němu, kdyby nebylo Siouxů Racurrohů a jejich čtyř bílých zajatců. Všechno jsem dvěma lovcům stručně vylíčil a shodli jsme se, že hned časně nazítří budeme pokračovat ve stopování a zajatce ze všech svých sil zkusíme osvobodit.

Jak domluveno, tak i uděláno. Během noci možná pronásledovaní získali určitý náskok. Na druhé straně bylo téměř jisté, že neputují nikam jinam než k Plačící skále, takže jsme se mohli vyhnout oklikám kolem zákrut potoka a směřovat k ní kratší cestou.

Když jsme k ní dorazili na dostřel, zavětřil maličký Jemmyho nosík ve vzduchu: „Ať mě sežere grizzly i s mým kožichem, jestli necítím kouř z ohně!“

A opravdu; při troše námahy jsem to cítil i já. Byl to čistý kouř, velmi jemný. Takový, který vydává spalování naprosto suchých větviček. Kdyby se Siouxové cítili pronásledováni, asi by nerozdělali ani takový oheň. Jejich bezstarostnost nám hrála do ruky.

Připlížit se k jejich ležení však nebylo zase takovou hračkou. Jemmy s Davym se nabízeli, že půjdou na výzvědy se mnou, ale na moji námitku, že jeden člověk nadělá méně hluku než dva nebo tři, svolili zůstat v bezpečné vzdálenosti u našich tří koní.

První asi tři čtvrtiny vzdálenosti, kterou jsem musel překonat, proběhly hladce a bez problémů. Poté jsem už musel pečlivě prohmatávat každý kus půdy před sebou, aby mě nezradila třeba suchá větvička, která by pod tíhou neopatrného našlápnutí mohla zapraskat.

Když jsem dolezl asi na deset metrů k táborovému ohni, čekala mne hned dvě překvapení. Indiánů bylo, ať jsem počítal jak počítal, dvaadvacet. Nedivil bych se, kdyby po boji s bělochy oproti původnímu počtu dvacet nějaký ubyl, ale že by se rozmnožovali? Jediné vysvětlení bylo, že skupina Siouxů cestou narazila na další dva osamělé zvědy svého kmene. Nemohli jsme narazit na jejich stopy, protože jsme poslední den s Davym a Jemmym jeli zkratkami.

Druhé překvapení bylo ještě větší. Těsně u táborového ohně leželi spoutaní zajatci Stange se synem a synovcem, ale milý Witchman seděl opodál volný, bez pout, v družné zábavě s vůdcem tlupy, jak se dalo soudit podle orlího pera v jeho vlasech. Čemu asi vděčil za tak nenadálou přízeň rudochů? A nemělo to souvislost se dvěma nově příchozími Racurrohy?

Nemohl jsem se bez nebezpečí prozrazení přiblížit k Witchmanovi a pohlavárovi natolik, abych rozuměl, o čem si povídají. Ba ani s osvobozením zajatců to nevypadalo nijak růžově. Z jedné strany táborový oheň, z druhé hladká stěna Plačící skály. Přiskočit k nim a pokoušet se přeřezat jejich řemeny by bylo čirou sebevraždou.

Už jsem se chtěl odplížit zpět s nepořízenou, když jsem spatřil, jak se náčelník zvedl a odebral kus stranou, pod jakýsi látkový přístřešek. Siouxové samozřejmě netáhli s sebou na válečnou výpravu celé velké vigvamy i s tyčemi, ale něco jako nouzový stan pro svého nejvyššího s sebou měli. Tento stan stál dost daleko od záře plamenů, aby bylo možné se k němu nepozorovaně přiblížit. Ano – zajmout náčelníka a později jej vyměnit za zajatce – to byla za daných okolností naše jediná možnost a naděje.

Postupně jsem se tedy připlížil zezadu k náčelníkovu stanu až tak blízko, že bych se jej mohl skoro dotknout rukou. Rudoch, mladší muž svalnaté postavy, seděl zády ke mně a hleděl kamsi před sebe. Přesvědčil jsem se, že nablízku není momentálně žádný z jeho soukmenovců, a vrhnul se jediným mohutným skokem na něj, jak nejtišeji jsem dovedl. Podařilo se mi stisknout mu oběma rukama hrdlo tak, že ze sebe nevydal ani hlásku, ale okamžitě se začal vzpouzet. Mohl jsem jej samozřejmě zalehnout celým tělem a tlačit tak dlouho, až bych jej uškrtil. Ale to by nám ani zajatcům nepomohlo; navíc to bylo proti mému přesvědčení. Malinko jsem tedy stisk uvolnil, bleskurychle napřáhl pravici a udeřil indiána do spánku. Neslyšně se sesunul k zemi.

Nyní nastala nejtěžší fáze mé akce – rudochovo tělo nepozorovaně odtáhnout k mým druhům. Ale protože to tělo bylo po omráčení bezvládné, i to se mi nakonec podařilo.

Davy s Jemmym už byli celí netrpěliví, kde tak dlouho vězím. Jejich překvapení, že jsem přitáhl s sebou dáreček, pak bylo o to větší.

„Ukrást náčelníka přímo z válečného ležení, to dokáže jedině Old Shatterhand,“ pokýval hlavou uznale Davy. „Odjeďme raději co nejdříve o kus dál, než přijde k sobě a zburcuje celou tu jejich hordu.“

Přehodil jsem bezvládné a teď už i spoutané tělo náčelníka přes hřbet Hatátitly. Poodjeli jsme asi dvě míle zpět po proudu Smrkového potoka. Hatátitlá bez problémů stačil zvířatům mých kamarádů, i když nesl spolu se mnou dvojnásobnou zátěž.

Byli jsme dostatečně daleko, abychom si mohli dovolit rozdělat menší oheň. Zakrátko začal náčelník postupně přicházet k sobě.

Nejprve otevíral víčka pomalu. Ale když zjistil, že je spoután, otevřel oči naráz dokořán a několikrát sebou prudce trhnul.

„Kdo se opovážil spoutat Topu Teye? Kojoti budou žrát vaše kosti!“ Kdyby jeho oči mohly vraždit, už jsme my tři nebyli mezi živými.

Aha, tak tedy Topa Tey, Rychlý buvol. Něco už jsem při táborových ohních o něm zaslechl. Nebyl nejvyšším náčelníkem Racurrohů a nebyl pohlavárem ani dlouho. Věděl jsem, že u těchto hrdých mužů je ze všeho nejdůležitější neurazit jejich hrdost a důležitost. Že je třeba vést hovor tak, aby se cítili nejvíce důležití tím, že vyhoví našemu přání. Pro svoji důležitost je totiž každý člověk bez rozdílu barvy kůže ochoten udělat téměř cokoliv.

Topa Tey se chvíli rozhlížel. A když zjistil, že jsme jenom tři, zahlédl jsem v jeho očích záblesk naděje.

„Náčelník Topa Tey nechť nepomýšlí na útěk. Je dobře spoután a dosti daleko od svých bojovníků na to, aby kdokoliv mohl zaslechnout jeho volání o pomoc.“

„Topa Tey nepotřebuje ničí pomoc. Rozdrtí tři bledé tváře, které jej zákeřně přepadly v jeho stanu, jako ropuchy!“

Ve válečném jméně měl náčelník sice slovo rychlý, ale myšlení byl, zdá se, poněkud pomalejšího. Pevně jsem věřil, že s ním nebude moc práce a že moje vyjednávací umění, o němž jsem už v rodném Sasku čítával hodně knih, bude nyní slavit úspěch.

„Topa Tey je jistě silný a udatný muž,“ pravil jsem klidně, „ale jak by mohl rozdrtit tři bílé bojovníky, když před chvílí ve stanu podlehl jednomu jedinému?“

„Kdo mne omráčil? Kdo mne spoutal? Snad ne ty sám, bílý pse? Rozvaž mi pouta a supové budou ještě dnes ožírat tvé kosti!“

„Copak měl Topa Tey pouta na rukou tam ve svém ležení ve stanu? Copak nemohl prokázat svou sílu a obratnost už tehdy? Navíc obklopen přesilou svých bojovníků? Co by asi řekli jeho bojovníci, kdyby se jeden z mých přátel vypravil do jejich ležení a pověděl jim, že Topa Tey se nechal ukrást z vlastního tábora jako malý nezkušený chlapec? Co řeknou squaws ve vigvamech hlavní vesnice Siouxů Racurrohů, když se rozšíří zpráva, že Topa Tey nedovede porazit jedinou bledou tvář napoprvé a žadoní o další pokus?“

Rudochovy oči po chvilce usilovného přemýšlení pohasly. Dostaly najednou tak beznadějný výraz, až mi ho bylo trochu líto. Jeho indiánská hrdost mu velela nyní jediné:

„Bledá tvář nechť Topu Teye zabije. Topa Tey by nikdy neunesl hanbu, která se mu stala. Již nikdy by se nemohl svým bojovníkům podívat do očí.“

Rozhodl jsem se jednat. Moje zkušenost s indiány mi napovídala, že to, co nyní učiním, není zdaleka tak riskantní, jak na první pohled vypadá.

Uchopil jsem svůj nůž a přiblížil se k náčelníkovi. Ten sice trochu pobledl, ale nevydal ze sebe ani hlásku nářku. Jen zavřel oči a očekával ránu do srdce.

Já jsem však přeřezal řemeny, kterými byl spoután, a klidně se posadil zpět na své místo. Nechtěl jsem prodlužovat indiánovo duševní trápení, a proto jsem hned řekl:

„Nechci Topu Teye zabít. Naopak – dávám mu svobodu. Topa Tey je volný a může si jít kam chce.“

Rudoch vyskočil, zvedl obě ruce a přesvědčil se, že opravdu není spoután. Jeho pohled nakrátko šlehl směrem k našim koním, ale jeho paže brzy poklesly a on se posadil zpět do trávy.

„Proč bledá tvář trestá Topu Teye ještě hrozněji než zabitím? Proč jej nutí do konce života bloudit sám krajinou a nazývat se zbabělcem? Kdyby jej přemohl skvělý bojovník jako třeba Old Firehand, to by bylo něco jiného. Ale tak mu nezbývá, než nést celý zbytek života nesmytelnou hanbu. Topa Tey si nepřeje žít.“

„Vyslovil jsi jméno Old Firehanda, příteli?“ vložil se do debaty Tlustý Jemmy. „Znáš ještě jinou bledou tvář, která má tak slavnou pověst u táborových ohňů Západu, že být přemožen od ní stejně tak není hanbou jako není hanbou být přemožen Old Firehandem?“

„Topa Tey už žádnou takovou tvář nezná… Ledaže… vzpomínám si, že náčelník Apačů Mescalerů Vinnetou uzavřel před několika zimami pokrevní přátelství s bílým lovcem, kterému se zde neřekne jinak než Old Shatterhand. Drtící ruka. Není hanbou být omráčen jedním úderem pěsti tohoto lovce. Ale bílý lovec prý odejel za velkou louži do své domoviny a zanevřel na prérie a Skalisté hory.“

„Viděl jsi někdy Old Shatterhanda na vlastní oči? Víš, jak vypadá?“ mířil do černého Jemmy.

„Old Shatterhand je velký nejméně sedm stop, svalnatější než medvěd grizzly, a má kouzelnou pušku, ze které lze střílet celý den bez nabíjení a která nikdy nemine cíl.“

Stěží jsem zakryl pobavený úsměv. Vida, jak dokáží zvěsti u táborových ohňů přehánět, jak pár dobrých zásahů cíle vyroste v neustálých vyprávěních až do podoby střelecké neomylnosti.

„Topa Tey nechť dobře sleduje, co mu nyní ukážu,“ zvedl jsem se pro svou henryovku. „Sedm stop sice nemám a grizzlymu se také nepodobám, ale má zbraň určitě v mých rukou nestřílí nejhůř.“

Nechal jsem Davyho přihodit na oheň pár větších suchých větví, takže plamen nyní osvětloval široké okolí, včetně asi deset metrů vzdáleného širokého dubu. Ten se mi hodil pro moji střeleckou lekci.

Namířil jsem opakovačku na jeho kmen asi do výše hlavy dospělého člověka. První koule se zaryla přesně do středu kmenu. Druhá vězela o palec níž. A pak jsem s pravidelností několika vteřin zmáčkl spoušť ještě osmkrát. Každý další otvor ve stromu byl přesně o jeden palec níž než předchozí. Všechny otvory pak tvořily rovnou linii.

Topa Tey byl při mém prvním výstřelu ještě klidný. Při druhém už údivem rozšířil oči nad přesností mého zásahu. To však nebylo nic proti jeho údivu při mé třetí a dalších střelách bez nabíjení.

„Uff! Uff! Toť kouzelná puška! Topa Tey ji nyní poznává!“ Přiskočil ke stromu a měřil na prstech vzdálenost mezi jednotlivými děrami po koulích. Pak se vrátil zpět plný zájmu o mou henryovku, ale z úcty se neodvážil přiblížit se k ní na více než dva metry.

„Topa Tey už ví, kdo jej před několika hodinami přemohl?“

„Duše Topa Teye se naplňuje radostí. Být přemožen a omráčen rukou Old Shatterhanda není hanbou. Ale může bílý lovec nyní vysvětlit, co jej k tomu vedlo?“

„Rád. Nejprve bych však s Topou Teyem vykouřil dýmku míru.“

Náčelník si viditelně oddechl. Ochotně nacpal svůj kalumet tabákem, vyfoukl kouř do všech světových stran a ubezpečil nás všechny tři svým nerozborným přátelstvím. Když jsme se i my tři přemohli a bez hnutí brvou strčili do úst Topa Teyovu dýmku, bylo přátelství zpečetěno a mohli jsme od rudocha požadovat i nemalé věci.

„Nechť mi Topa Tey nyní vysvětlí, proč jeho bojovníci pronásledovali a zajali čtyři bledé tváře? Co jim bledé tváře tak zlého udělaly?“

„Bledé tváře loupí naši zemi! Bledé tváře před nedávnem přepadly vesnici Racurrohů a zabíjeli nevinné ženy a děti. Bledé tváře zaslouží smrt.“

„Já jsem také bledá tvář,“ namítl jsem, „a moji druhové, slavní lovci Dlouhý Davy a Tlustý Jemmy také. Ale ani jeden z nás by nepronásledoval a nezajímal nějakého indiána jenom proto, že jiný indián jim provedl něco zlého. My všichni tři nerozlišujeme lidi na rudé a bílé, ale na dobré a špatné, bez ohledu na barvu pleti. Topa Tey je přes své mládí již moudrým bojovníkem. Je silný, ale dokáže být též velkomyslný. Pevně věřím, že dnes se dokáže ve své velkomyslnosti přiblížit Old Shatterhandovi a že zanedlouho získá takovou slávu, že bude znamenat mezi rudými muži skoro totéž, co Old Shatterhand mezi bílými lovci.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Old Shatterhand opět na Západě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.