TRITON

Praha / Kroměříž

DOBRO, ZLO A ŘEČ

V PSYCHOTERAPII

Věnováno doc. PhDr. Jaroslavu Skálovi, CSc.,

čestnému rektorovi Pražské vysoké školy psychosociálních studií

a spoluzakladateli Pražské psychoterapeutické fakulty,

a prof. PhDr. Jaroslavě Peškové, CSc.,

filosofce a učitelce v těchto institucích

JAROSLAV KOŤA

Dobro, zlo a řeč

v psychoterapii

Kolektivní monografie

Pražské vysoké školy psychosociálních studií:

Psychoterapie VII.

TRITON

Balcar, Cimrmannová, Condrau, Čálek, Ebert-Zeminová, Hogenová, Horák, Jirman, Klenovský, Kocábová, Koťa, Králíčková, Miklas, Opatrný, Payne, Poněšický, Prado, Růžička, Říčan, Sokol, Sýřišťová, Tavel, Trdlicová, Wucherer-Huldenfeld, Zajíc, Zlámaný

DOBRO, ZLO A ŘEČ V PSYCHOTERAPII

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak sířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Recenzenti:

Doc. PhDr. Jan Srnec, CSc.

Doc. PhDr. Jiří Šípek, CSc.

Editor:

Doc. PhDr. Jaroslav Koťa

© TRITON, 2009

© Pražská vysoká škola psychosociálních studií

Cover © Renata Brtnická, 2009

Vydalo Nakladatelství TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-273-1

Obsah

Dobro a zlo v psychoterapii, filosofii a literatuře

Dobro, zlo a psychoterapie

Psychoterapie mezi dobrem a zlem?

Mezi dobrem a zlem. A psychoterapie? Několik provokativních otázek i pro nás -psychoterapeuty

Specifický pohled na dobro a zlo v psychoterapii

Zlo v psychoterapii

Problém zla a teodicea

Dobro, zlo a psychoterapie

K problematice dobra

Mezi dobrem a zlem. A psychoterapie? Mezi dobrem a zlem. A literatura?

Jak vidí dobro a zlo teologie - několik bodů

Démon a psychoterapie

Dobro a zlo jako tajemství

Když na obloze nechybějí hvězdy

K jevu. Poznání dobrého a zlého? Dobré a zlé poznání?

Vezení: prostor mezi zlem a dobrem?

Fenomenologie a daseinsanalytická perspektiva

Léčebná metoda v Daseins-analýze, rozhovor

Téma smrtelnosti v psychoterapeutické perspektivě

Filosofie a psychoterapie spolubytí

Na cestě od Huizingova pojetí homo ludens k Finkově fenomenologii hry (tři klasické ludologické analýzy a jejich pojetí významu hrových aktivit)

Řeč a daseinsanalytická terapie

Kde se nedostává slova, není ani věc? Jazyk jako „ domov bytí ”

Co znamená Privace? K jazyku nepřítomna

Řeč a daseinsanalytická terapie

K Heideggerovu porozum ění logu

Řeč v daseinsanalytické skupinové psychoterapii

„ Myství ” jako podoba spolubytí a skupinová psychoterapie

K existenciální terapii

Interpretace textu výpovědi z hlediska sociálního konstruktivismu a daseinsanalýzy. Příspěvek ke kvalitativní metodologii výzkumu

Potřeba smyslu života (podle V. E. Frankla)

Dialog, po-rozumění a sebe-vyjádření jako způsob bytí člověka

Příloha: O básnictví

Úzkost - čas a absolutno (K fenomenologii básnické tvorby P. Celana)

Vážená čtenářko, milý čtenáři,

po několika letech máte opět možnost vzít do rukou další svazek přednášek, referátů a původních statí věnovaných převážně disciplinárním vztahům a metodologickým otázkám psychoterapie se zvláštním zaměřením na problematiku daseinsanalytická terapie. První řada pod názvem Psychoterapie I.-VI. vycházela péčí nakladatelství Triton v letech 1992, 1993, 1994, 1995 a dva soubory v roce 1998. Tyto svazky obsahovaly zápisy přednášek vyučujících na Psychoterapeutické fakultě a vycházely s podtitulem „sborník přednášek”. Po delší přestávce Pražská vysoká škola psychosociálních studií připravila další publikaci, která má v záhlaví magické číslo VII. Tato kolektivní monografie obsahuje původní a dosud nepublikované texty z kolokvií a konferencí pořádaných fakultou a vybrané fakultní badatelské studie.

V prvním oddílu nazvaném Dobro a zlo v psychoterapii, filosofii a literatuře jsou otištěny referáty z interního kolokvia věnovaného otázkám dobra a zla a jejich vztahu k psychoterapii. Tento okruh příspěvků je zaměřen na otázky utváření vztahu mezi terapeutem a jeho klientem, obsahuje i filosofická a literární zamyšlení nad terapií a zabývá se složitým vztahem mezi terapií, otázkami dobra, zla - a víry.

Druhý oddíl Fenomenologie a daseinsanalytická perspektiva je zaměřen metodologicky a obsahuje úvahy o proměnách rodiny, výcviku v terapii, jazyka užívaného v terapeutickém kontaktu, jakož i zamyšlení nad daseinsanalytickou terapií. Mezi tyto texty byla zařazena i závěrečná práce Jaroslava Jirmana - jednoho z absolventů Psychoterapeutické fakulty.

V třetím oddílu Řeč a daseinsanalytická terapie jsou uveřejněny vybrané příspěvky z VI. mezinárodní daseinsanalytické konference konané v Praze na téma „Řeč v daseinsanalýze”. I když by bylo možné například příspěvek „Co znamená Privace? K jazyku nepřítomna” od Augustinuse Karla Wucherer-Huldenfelda začlenit i do oddílu týkajícího se otázek dobra a zla, ponechali jsme jej pro výrazně fenomenologické ladění v souboru daseinsanalytických textů. Téma řeči je po tzv. obratu k řeči (linguistic turn) ve filosofii druhé poloviny dvacátého století stále neobyčejně významné, je proto zajímavé nahlédnout, jak se s tímto tématem vyrovnává fenomenologie a daseinsanalyticky orientovaná psychoterapie. Jako mimořádnou přílohu jsme uveřejnili příspěvek doc. Evy Syřišťové (známé mezi psychology publikacemi o terapii schizofrenních pacientů); otištěný text je jejím pozdním vyznáním lásky a obdivu k básníkovi P. Celanovi.

Doufáme, že četba otištěné řady příspěvků bude pro čtenáře zajímající se o problémy psychoterapie jak podnětná, tak po mnoha stránkách osobně obohacující.

Za redakci Jaroslav Koťa

Dobro a zlo v psychoterapii, filosofii a literatuře

Dobro, zlo a psychoterapie

Jiří Růžička

Dobro a zlo jsou v psychoterapeutickém kontextu tématem významným, navzdory tomu, že se jedná o hodnoty, které nebývají s psychoterapií přímo dávány do souvislosti, ani v ní nejsou nijak významně zmiňovány. Současné psychoterapeutické myšlení je totiž považuje za pojmy filosofické a morální. Tím, že se deklaruje jako morálně neutrální či morálně irelevantní, má sklon je míjet, odvracet se od nich, nebo si s nimi ve svém kontextu neví rady. Sama psychoterapeutická skutečnost však je jiná.

Řečtí myslitelé, Sókratés, Platón{1} a Aristotelés{2}, považují lidské dobro EUDAMONIA, za ctnost. Sókratés říkal, že dobrému člověku nelze uškodit. Pokud není ctnost vyvrácena, hodnotný život zůstane zachován. I když tato teze byla různě atakována, například poukazy na roli životní náhody nebo vlivy, které nespočívají a nespadají do rukou jednotlivce, starým Řekům bylo zřejmé, že ctnosti člověku otevírají, umožňují a zajišťují dobrý život. Díky ztotožnění hodnotného života s ctnostným charakterem, který nemůže být uzavřen sám v sobě, ale musí se projevit ve skutcích, je zaručeno to, co v moderním světě nazýváme duševním zdravím. I vstupující vnější okolnosti, jako je náhoda a další vlivy, které člověk nemůže určovat a nemá možnosti jim zamezit, může podle starověkých myslitelů přijímat se ctí a důstojností - a takto je uchovat v prostoru dobra.

Stoikové{3} přinášejí další důležitou kategorii, a to jsou emoce. Emoce chápou jako formy hodnotících soudů (což koresponduje se současným vývojem daseinsanalýzy, která emoce neabstrahuje od jejich souvislostí s ostatními duševními stavy i vlastnostmi a situacemi, ve kterých se objevují a kterým nejen samy patří, ale které také patří k nim). Emoce v tomto smyslu odkrývají i etickou skutečnost. Stoikové (a zvláště Seneca) zde ovšem vidí velké nebezpečí, neboť takové soudy mohou být chybné a měli bychom se jich vzdát (a s nimi i emocí v dnešním zavedeném významu), neboť chybnost soudu může mít za následek odklonění se od dobra. Emoce jsou někdy dobré a někdy špatné. Jsou spolehlivé pouze natolik, nakolik je spolehlivé kulturní zázemí, z něhož vycházejí. Kulturní vlivy a z nich odvozené normy takto určují povahu emocí. Již ve starověku tedy vidíme, že vliv, dnes bychom řekli sociálního prostředí, na povahu člověka (a ta, jelikož nebyla odtrhávána od jeho jednání, nemohla být axiologicky neutrální) byl brán v potaz vždy jako samozřejmost.

Další důležité téma je trvalost či setrvačnost emocí, a to v souvislosti s jejich vznikáním a budováním. V dnešním významu se přibližují svým filosofováním výchově a výchovnému působení. Stoikové dobře věděli, že to, co je zakořeněné v „motivační struktuře osobnosti”, se mění jen velmi obtížně. Proto se výchovnému působení v dětství věnovali s velkou vážností (Alexandr Veliký byl vychováván Aristotelem). Rovněž věděli, že naše emoce je potřeba hlídat, je potřeba být k nim bdělý, neboť nás mohou překvapit, svést z nastoupené cesty a ohrozit. Tím, že byl emocím přisuzován poznávací charakter a nebyly považovány za pouhé doprovodné nebo samovolné impulsy nutkavého či explozivního charakteru, které můžeme ovládat jen vůlí a nikoli poznáním (jež je jejich přirozenou součástí), otevřel se prostor pro možnost jejich (sebe)kontroly. Protože existuje možnost ztráty kontroly emocí již vzešlých, objevuje se u stoiků názor, že by takové emoce neměly vůbec vzniknout. Například nenávist nebo závist, vražednou touhu a podobně zlobné vzplanutí je nejlépe držet pod kontrolou natolik, aby se vůbec nezrodily. Pokud ano, potom je nutné jejich úplné vymýcení. Tento problém je ovšem stejně tak starověkým jako současným. Řekové nemyslí emocí jenom vnitřní stav, ale emoce je vždy spojena s nějakým činem, s jednáním. Jelikož Řekové dávají do souvislosti prožitek a jednání, umožňují, aby emocím zůstal jejich konativní naturel i jim vlastní poznávací aspekt.{4}

Pro naše další úvahy je rozhodující to, že Řekové dávají dobrý život do souvislosti s ctnostmi. Oproti nim je naše pojetí „dobrého života” zúžené na štěstí, zdraví, bohatství a obecnou spokojenost. Ctnosti zde chybí.

Pro psychoterapii 20. století, stejně tak jako pro psychoterapii současnou, je sdružení duševního zdraví a ctností nepřijatelné. Je ovšem možné, a jak si ukážeme i pravděpodobné, že tato rezignace či etický neutralismus, který nechce zavádět do psychoterapie hodnocení, celou skutečnost duševní nemoci zužuje. Z hlediska léčby psychoterapií je ovšem tato rezignace ve velmi vymezeném a dále uvedeném významu paradoxně nezbytná. Psychoterapie se totiž mohla stát metodou v rámci medicíny proto, že mravní hodnocení chování, motivů a pohnutek ponechala při popisu, vysvětlení i léčbě stranou. A to ze stejných důvodů, pro něž lékařství odložilo jako nepatřičné morální posuzování vlastním zaviněním onemocnělých kapavkou nebo nakažených HIV, což se týká (takřka beze zbytku, jistou ambivalenci již spatřujeme např. u nemocí návykových) celé patologie. Morální soudy v somatickém lékařství již od doby Hippokrata stojí mimo jeho kompetenci. Tehdy ale byla jejich motivace poněkud jiná, lékařství odmítlo dvojroli, která byla do té doby běžná, totiž souběh léčby a mravního hodnocení nemoci z důvodů praktických, stejně tak jako z důvodů morálních. Tuto roli přenechalo jiným institucím. Současná medicína definovaná předmětně, je zcela soustředěná na „biologii člověka”, a tu není možné vymezit axiologicky. Psychoterapeutický neutralismus vychází z totožného pojetí nemoci jako ostatní medicína. Zatímco v somatické medicíně nehodnotící přístup zatím nedělá žádné zjevné potíže, v psychoterapii se stává metodologickým problémem. Psychoterapie se zabývá nejen nemocí, ale také chováním a jednáním lidí; a odmítnutí přirozeného rozlišování mezi dobrým a špatným projevem či úmysly člověka oslabuje schopnost porozumět lidské existenci. Neutrální postoj omezuje vnímání lidského jednání, jeho motivací i souvislostí (ve vztahu k okolnostem, za nichž se duševní nemoci vyskytují v přirozených životních kontextech, do nichž jsou zasazeny), a to v jejich úplnosti a celistvosti.

Již stoici si byli vědomi geneze emocí. Jejich teorie vyžaduje vývojový popis toho, jak se emoce dospělých vyvíjejí z původních emocí nemluvňat a dětí. Vědí, že dospělé emoce pramení ze silných raných emocí, které obsahují ambivalentní prvky již od samého počátku. Zároveň si jsou vědomi, že z etického pohledu mohou být emoce někdy dobré a někdy špatné. Vědí také, že emoce jsou spolehlivé natolik, nakolik je spolehlivý kulturní kontext, v němž vznikají. Porozumění kulturním normám tedy musí zahrnovat genezi osvojených emocí i s jejich kontextuálními významy. Kulturní kontext podle stoiků špatné či dobré skutky a projevy nerelativizuje, pouze jim dává určitý smysl. Podle nich se dobro nemůže stát zlem a naopak, v různých kontextech mají jen různé podoby.

Psychoterapie, ačkoliv popírá a rezignuje na morální soudy, má přesto dostatečné množství klinických zkušeností, které ukazují, že duševní nemoci jsou spjaty se zlými emocemi i jednáním. Každý psychoterapeut však odmítá hodnotící soudy z několika důvodů.

Především si je vědom, že mravní výchova nemocných v jejím tradičním výchovném konceptu k uzdravení nevede.

Psychoterapie rovněž přesvědčivě ukázala, že nemocní jsou spíše oběťmi nežli původci zla, ačkoli je to jen část skutečnosti. Zlé skutky, které jsou specifickou součástí duševních poruch, jsou psychoterapeuty považovány za nezaviněné, vedlejší účinky onemocnění.

Potíž je také v tom, že nemoc je definovaná jako něco, co se vyskytuje pouze uvnitř předmětně pojaté a materialisticky definované „psychiky” a končí na hranici individualisticky definované osoby. Proto také psychoterapie nemůže nemoci ve vztahu k dobru a zlu, ctnosti a nectnosti, rozumět. Všechno to jsou pro ni „vnější skutečnosti”. Zdá se tedy, že psychoterapii chybí pevná a základní, především však celostní charakteristika duševní nemoci, jejíž součástí je nectnost patřící jak k původci nemoci, k lidem, kteří zlé poměry způsobili, tak k pacientům, kteří ji vlastnostmi obsaženými v nemoci a projevenými v jednání uplatňují. Není pro ni samozřejmostí, na rozdíl od nereduktivního přirozeného poznání, ani uchopitelný, na rozdíl od každodenní životní praxe, poukaz k tomu, že podobně jako zlo a dobro se i duševní nemoc rozprostírá za hranicemi osoby, totiž v přirozeném světě.

I když se svými poznatky umí teoretizovat jen polovičatě, přesto však s nimi psychoterapie velmi účinně zachází. Existuje dokonce oprávněná domněnka, že právě díky metodologickému nedostatku, totiž zapomenutí na axiologické dimenze duševního onemocnění, si psychologie a z ní vyvozená psychopatologie rozvázaly ruce k odborné činnosti i k novým koncepcím člověka.

Uzávorkování mravního hodnocení je v psychoterapeutické psychopatologii a etiopatogenezi programové. Paradoxně vede k celé řadě činností i myšlenkových operací, které by pravděpodobně nebyly jinak možné. Izolace od všech etických hledisek, vyvinění pacienta z nectností přineslo duševně nemocným paradoxně blahodárné účinky, na straně druhé pomohlo vnést, a také utužilo axiologický relativismus, zmatek, který nebyl dosud překonán.{5}

Psychoterapie tedy nenazývá pacienta podléhajícího strachům zbabělcem, slabochem, vyhýbavcem, ale „fobikem”, ani „obsedantního nutkavce” nenazývá hnidopychem, odlidštěným manipulátorem podléhajícím magickým představám, pověrčivosti a mocensky uhrančivým autoritám. Člověka bezostyšně parazitujícího na druhých, na jejich soucitu, podlehnutí vině i neschopnosti odmítnout, označuje termínem „pasivně závislá orientace s depresivními rysy”. Bezmezně bezohledného a na sebe orientovaného sobce označí termínem „hraniční osobnost”; vztahovačného pokrytce slídícího po chybách a nedostatcích druhých nazve „osobnostní poruchou s paranoidními rysy”; nekriticky a nerealisticky vyžadujícího a požadujícího člověka, který se uráží pokaždé, když jsou na něho kladeny požadavky a očekáváno odříkání či námaha, nazve „narcistickou osobností”. Jednání i úmysly nemocného definované jako „reakce” či jako „chování oběti nemoci” je tímto aktem mravně exkulpováno.{6} Takové mravně vysvobozující stranění je ale nepopiratelně užitečným a účinným taktickým výkonem, který přinesl nebývalý zisk. Umožňuje člověku porozumět důvodům, souvislostem a relevantním kontextům vlastní nemoci, bezmoci a slabosti (vyjma kontextu axiologického) a pohání k hledání způsobů, jak jim efektivně čelit.

Závorkující rezignace na mravní hledisko sice není ani v psychoterapii absolutní, ale většinou dostačuje k tomu, aby se její chráněnec, pacient či klient, izolován od vědomí viny, během jejího působení postavil na vlastní nohy. Zatímco psychoterapie může zapomenout na ideovou operaci, během níž komplex neštěstí, včetně mravního ohrožení a újmy, postihující pacienta, redukovala na nemoc. Tu pak pojala jako nevinnost.

Důvodů uzávorkování je několik a ukázaly se v době zakládání psychoterapie jako nezbytné. Od dob S. Freuda již spolehlivě víme, že nectnost související s duševní poruchou není možné prohlásit za svobodně zvolený způsob existence, ani důsledek chybných a mravně nezpůsobilých rozhodnutí vyplývajících ze svévolného popírání či odmítání zjevných a nepopiratelných dober.{7} Duševně nemocný člověk je do nemoci stržen, uvržen a zavlečen. Nemoc člověka během jeho životní pouti potká a nejde o setkání kýžené. Na situaci nemocného mají rozhodující podíl vnější, jím nevolené a jen stěží ovlivnitelné životní podmínky, do kterých se rodí, vyrůstá v nich, a proto patří velmi často k jeho nejintimnějšímu a nejvýznamnějšímu životnímu prostředí - totiž k domovu. Navíc platí, že osudovými se mu nestávají lidé irelevantní, ale lidé patřící do jeho nejbližšího a nejdůvěrnějšího domovského prostředí. Těmito lidmi jsou především rodiče, sourozenci a také ti ostatní, kteří s dítětem žili v jeho nejútlejším dětství, utvářeli jej a ovlivňovali. Na duševním onemocnění má podstatný podíl málo a nevhodně poskytovaná láska, nedostatek rozumějící péče a nelad panující v rodinných vztazích i ve společenských poměrech, v nichž dítě žije a do kterých je již od početí vrženo.

Dítě si nevolí svůj domov z vlastní vůle, nerozhoduje se pro něj, nemůže jej změnit, ani vyměnit. Pro toto vědomí nezaviněného počátku nemoci a nectností z ní plynoucích psychoterapie pomíjí všechny další viny, které sice v původních důvodech mají své kořeny, byť samy jsou již důsledkem zvolených jednání.{8} Člověk je bytostí svobodné volby. Ta však zavedením pojmu nevědomých motivací a jejich biologických, tedy na svobodné vůli nezávislých, příčin ztratila na významu, byla zrelativizována (dobro a zlo jsou podřazeny sebezáchovným silám) a její smysl byl redukován na biologická evoluční východiska.

Psychoterapie, tato nová cesta k člověku, axiologický soud vysunula mimo rámec svého zájmu i určení. Absence ctnosti není označena za nectnost, ale za nedostatek ctnosti. A nedostatek ctnosti je spatřen jako nedostatek dobra přicházející vždy zvenčí. Nemoc se neukazuje jako zlo samo, ale jen jako jeho důsledek. Nemoc, a s ní i nectnost, které mají svůj původ někde mimo oblast individuální lidské duše, ji tedy původně nevlastní. Tři velká náboženství, judaismus, buddhismus i křesťanství, vědí, že nectnosti jsou sice privátní záležitostí jedince, ale nezačínají ani nekončí hranicemi jeho „já”, přesahují je navenek a mají tak celostní, „světový” rozměr. Duši však nemíjí, ta je jimi postižena. Ale takové stanovisko v psychoterapii nemá uplatnění.

Hodnotící soud v psychoterapii se obrací ve vzpomínce na dobu, kdy byl člověk postižen utrpením a byly založeny jeho základy nemoci; a tam se také rozpouští.

Zapomnění přináší některé důsledky, na které je třeba se rozpomenout, a téma tak znovu oživit. Včleněním všech nectností do nemoci byl člověk zbaven zodpovědnosti za skutky, které v nemoci a v jejím důsledku vykonal.

Psychoterapie, která se rozpomíná na oblasti zamlčeného, ovšem ukazuje na další skutečnosti.

I když není, a oprávněně i sebezáchovně se brání tomu, aby byla, redukována na výchovu, přesto však má výchovné efekty. Přináší výchově především nové hledisko. Její nejdůležitější zjištění říká, že ctnosti se nevypěstují trestem, ten slouží jen jako meze prostoru pro láskyplnou péči. Výchova, která není na rozumějící lásce postavena, zraňuje, ničí a mravně decimuje. Ujišťuje nás, že člověk je tvor, který potřebuje být především milován, kterému je třeba od samého počátku jeho života rozumět, ke kterému je třeba se chovat s úctou, respektem a který pro své slabosti potřebuje spíše soucit a pevné opory, než trest. Nemůže žít šťastně bez domova, potřebuje žít ve víře a naději v tyto hodnoty, ze kterých je utvářen, které přijímá za své a které jsou součástí vztahů a lidských společenství. Potřebuje spolehlivá vodítka, o která by se mohl opírat a která by měl umět sám, s porozuměním a citlivostí, uplatňovat a přizpůsobovat jednotlivým lidem i době, ve které žije.

Takové postoje člověk nemůže delegovat na někoho jiného, byť by to byla i samotná božská prozřetelnost. Musí je chovat k sobě i druhým sám. K tomu není třeba hledat a vytvářet nové ideologie ani nové utopie. Lze čerpat z toho, o čem psychoterapie dobře ví a dílem to také umí. Můžeme se opírat o tisíciletou historickou zkušenost, kterou naše civilizace svými antickými, judaistickými a křesťanskými tradicemi vytvořila, můžeme se inspirovat cennými zkušenostmi a idejemi jiných kultur a civilizací, které jsou v dnešním světě nesrovnatelně přístupnější, než tomu bylo kdykoli předtím. Potřebujeme svůj život i jednotlivé kroky v něm naplnit smyslem, to je podmínka, ve které můžeme odemykat svět a v otevřenosti se mu vystavit. Vyjevený smysl se pak rozpíná k hranicím světla, ke skrytosti, jenž zjevené obklopuje. Tajemství se neukazuje jen jako temná prázdnota, ale také jako nedosažitelná oblast bytí, ze které jsoucna vyvstávají a do které zase vcházejí. Tímto poznáním člověk nemůže být jen bytostí pozitivistickou, ale stává se rovněž bytostí duchovní.{9}

Axiologie sama se s novým věkem dostává do celé řady problémů, kterým je nucena čelit. Pokud jsou mravní soudy jednostranné, neúplné a předčasné a emoce (a s nimi související jednání) jsou posuzovány jen aktuálně, což znamená, že jsou zbaveny genetických souvislostí a nejsou nahlíženy v celistvosti existence či jsou posuzovány nikoli jen jako nectnost, ale také jako „mravní nemohoucnost”, ocitáme se v situaci, kdy nejsme způsobilí vymezovat a posuzovat ctnost a nectnost obecně. Jsou-li ctnost a nectnost nahlíženy bez relevantních kontextů a bez ohledu na jejich situovanost, nemůžeme spolehlivě stanovit obecné mravní opory ani metodiky jejich konkrétních uplatnění.

Člověk se zbaví duševní nemoci konstitucí nových, lidskému životu přiměřených životních podmínek. Jelikož nemoc má ve skutečnosti také mravní dimenzi, je nutné se k ní také vztáhnout. Psychoterapie zná pojmy „přijetí zodpovědnosti, viny i význam smíření”. Tyto však mají příliš na sebe sama či na „já” zaměřenou podobu; nevztahují se k sociálním kontextům, ve kterých se mají vykonat. Terapie neumí zacházet s pokáním a nemá dobře zajištěné směry, oblasti i formy, ve kterých by jedinec mohl dojít odpuštění a smíření.

Zmíněné akty již znají Řekové, důsledné sebezpytování před Bohem zavedli Židé, z jiného úhlu božské účasti na existenci je uchopují křesťané institucí zpovědi. Nectnost pojatá jako hřích, zpronevěra božím přikázáním žel již od samého počátku neobsahuje individuálně genetické hledisko, které by určité pochybení pojalo jedinečně. Do objevení se psychoterapie nemá křesťanská Evropa metodu osobní mravní nápravy, která by se dala pro každého člověka zvlášť uplatnit celostně.

Svatý Pavel ve svých epištolách ukazuje, že vyléčit se z moci zla, znovu dosáhnout ctnosti, se dostává „milostí odpuštění”, která přichází nejen shůry, ale také zvenčí. Neboť odpustit nám mohou ti, kterým bylo učiněno příkoří (nebo jejich zástupci). Křesťané a před nimi Židé vědí, že nectnost zraňuje Boha, obě náboženství však rovněž vědí, že hřích je páchán nejen na Bohu, ale také na lidech.{10}

Aby byl člověk zbaven nectnosti, musí dojít odpuštění od těch, vůči kterým se provinil. Již jsme si řekli, že přiznání pochybení a pokání utěšuje, ale neléčí. Nezbavuje příčin, které ochromily a obtěžkaly duši. Psychoterapie našla způsob, jak je nalézt a zbavit je jejich moci. Nemá však prostředky, které důsledně zbavují viny. Její možnosti jsou omezené a prostředky jen dílčí. Pouhé uvědomění si příčin i změna v jednání nestačí, minulost je přítomna nejen v ontogenezi, ale v historii, ve skutcích, kterými byla ustavena. Vysvobození z nectností má tedy dvě linie. Starší vede institucí pokání, mladší se uplatňuje v individuálně zaměřeném a kontextuálně podmíněném porozumění vlastnímu mravnímu pochybení. Jak a zda obě dále prohloubit, snad i sblížit, čeká na budoucnost.

Zdá se ale, že i zde se situace proměňuje v té psychoterapii, která se pojímá, a také je provozována v rámci přirozených kontextů, jmenovitě sociálně-kulturních. Jedná se zejména o psychoterapii rodinnou a komunitně-skupinovou a kombinaci obou. Přesto však vidíme, že ani psychoterapie nemůže být vykoupením, které člověk potřebuje, vykoupením dosahujícím ke kořenům dobra a zla, k místům, nad kterými člověk nemá žádnou moc a kterým může propadnout a jinými zase být vykoupen. A o těchto kořenech hovoří a k těmto kořenům člověka přivádí ukončení psychoterapie. Bod, kdy léčba je završena a člověk osvobozen i posílen od vlády nemoci. To však ještě neznamená, že zlo bylo zažehnáno a dobro ustaveno dostatečně. Také zde se před námi rozevírá hloubka problému.

Již bylo řečeno, že psychoterapie umožňuje zbavit se komplexů, které obsahují nectnost, ale nevykupuje z důsledků, které člověk svými nectnostmi způsobil, a nezbavuje ho viny tím, že na ni dává zapomenout. Tedy člověk je vyléčen, ale stále ještě vězí ve své minulosti vykonanými skutky a v jejich důsledcích vůči druhým lidem, vůči světu. Psychoterapie tedy léčí, ale chybí jí vědomí nectnosti v nemoci obsažené i význam pokání, které vedou k odpuštění, vyléčení, které přesahuje rámec medicínské definice nemoci. Nezabývá se tak významnou skutečností, jakou je možnost proměny nectnosti v nemoc, ani si není vědoma milosti, kterou nemocnému poskytuje, když na nectnost dává lidské existenci zapomenout v průběhu své péče tím, že ji iatrogenuje. Rovněž již také víme, že milosti zahrnuté ve zpovědi člověka zbavují viny, nikoli však nemoci.

Kořeny nectností spatřili Řekové v emocích a poznání, ale také v jednání lidí, když rezignují, unikají nebo zapomínají na osobní zodpovědnost vůči sobě, druhým i světu. Tam, kde osobní zodpovědnost ztrácí člověka, člověk ztrácí mravní sílu ctnosti. Křesťanští učitelé{11} problém zodpovědnosti upřesňují. Říkají: jakmile zapomeneme na kteréhokoli člověka pohlížet jako na bližního, stáváme se mravně slabí, náchylní podlehnout zlu.

O tomto fenoménu pojednává ve svých studiích americký psycholog Philip Zimbardo. Experimentálně popsal způsoby i podmínky, za kterých se běžný člověk může dopouštět hrůzných skutků a chovat se k druhým lidem nepochopitelně krutě a bezcitně. Nezabývá se, jak tomu bylo zvykem, vnitřními dispozicemi, původ zlých skutků nehledá v ontogenezi, ale zabývá se vnějšími podmínkami a okolnostmi, za kterých ke zlým skutkům vůči druhým lidem dochází, ve kterých se ctnost vypařila a nastoupilo zlo.

Zimbardo ve svých pokusech prokázal, že z dobrých lidí se stávají lidé zlí, nectní, a to specifickými vlivy, které po vzoru Milgrama seřadil do principů.

První a základní vstupní princip je lež, která ospravedlňuje prostředky k dosažení cílů. Jakmile jsou prostředky posvěceny cíli, otevírá se prostor zlu. Racionalizaci lze snadno dotvořit v ideologický celek, jehož prostřednictvím jsou lidé svádění tak, že se ze slušných občanů stanou bezcitní lidé, kteří jsou v krajních případech schopni těch nejbrutálnějších zvěrstev, a, jak Zimbardo ukazuje, jsou na své skutky dokonce hrdí. Ideologická zvrácenost je používána k ospravedlnění špatnosti dobrými úmysly nebo cíli. Milgram připomíná, že nelidské chování musí být také vynuceno formou nějakého závazku nebo slibu, jeho uzákonění. Jako příklady uvádí nacistické Německo, komunistické totality, ale rovněž některé zvrácené sekty.

Dalším činitelem nastolujícím zlo je přidělení nějakých rolí, jejichž kladné hodnoty a vzorce reakcí byly již dříve osvojeny. Zavedení základních pravidel neslouží primárně jako orientační vodítka, ale jako záminka, prostředek k vymáhání poslušnosti. Stejného výsledku se dosáhne, když jsou pravidla vykládána jiným než původním způsobem nebo v odlišném kontextu.

Další deformace spočívá v tom, že se změní v odlišném, zpravidla k tomu účelu připraveném kontextu. Již Milgram v pokusech změnil sémantiku činů i činností pokusného člověka tak, že ubližování obětem změnil na „pomoc učícím se” pomocí trestů, navíc stupňovaně brutálních.

Oslabení osobní zodpovědnosti, její rozptýlení, lze zase dosáhnout tak, že se svalí na někoho jiného, přesune se na jiné, nejlépe vzdálené lidi, anebo se, což je obzvláště rafinované, svede na oběť. Cesta ke zlu, upozorňuje Zimbardo, začíná malým bezvýznamným krokem. Podobně byli v Milgramových pokusech spolužáci vystaveni malým (ve skutečnosti fiktivním) elektrickým výbojům, asi 15voltovým, které se pak zvyšovaly až do takové voltáže, že mohly ohrozit (pokud by nebyly pouze předstírané) pokusné osoby na životě. Postupné zvyšování napětí bylo definováno jako izolovaný nárůst, např. pouze 3 % výchozího potenciálu, což ale při sumaci dává zcela jiné výsledné hodnoty navýšeného čísla. Zvýšení hodnoty 1 o 3 % dává zcela jiný výsledek než 3% zvýšení hodnoty 100. Při těchto pokusech Milgram používal elektrický proud, jehož míru pouze simuloval, protože jinak by došlo k ohrožení života pokusných osob vystavených jeho aplikaci. Cílem experimentu bylo prozkoumat vztah mezi autoritou, konformitou a nelidským jednáním. I když výsledky vzbudily úžas a pohoršení, poměrně přesvědčivě poukázaly na to, jak spoléhání na autoritu může vést ke zcela scestnému chování a k rozkladu morálních zábran.

Změnou autority a jejího fungování se člověku proměňuje dopad běžných lidských činností. Fungování společnosti vyžaduje existenci nadřízených a elementární poslušnost podřízených. Stejné činnosti však s novými nadřízenými mění smysl i dopady. Nadřízení mohou svým podřízeným vydávat takové příkazy, které postupně okrajují svobody druhých tak, že jsou jich nakonec lidé zcela zbaveni.

Jednou z vysoce účinných metod udržování společenského zla je znemožnit lidem vystoupit z činností s negativním dopadem na druhé. Nadřízený verbálně nesouhlasí s postupem, dokonce i s jeho dopady, ale trvá na jejich provádění a přitom tyto lidi vyviňuje z následků jejich negativního jednání příkazem typu: „Vy takoví nejste, ale pokračujte, jak vám říkám.”

To, co napomáhá společenskému zlu a udržuje je, nejsou biologické dispozice, ani předpokládané nevědomé tendence, ale jak již ukazuje La Bon v Psychologii davu, především anonymita, odosobnění a splynutí s davem.{12} Pokusy s anonymitou u dětí přesvědčivě prokázaly sílu nápodoby, ale také tendenci přehlížet důsledky svých činů a bavit se komičností podružných detailů a přehlížet vážnost a nebezpečí reálné situace. Děti (ale za určitých podmínek i dospělí) mají obecný sklon mnohé situace považovat za hru a nikoli za realitu, jsou-li k ní povzbuzováni. Jedním z důvodů rychle a nekontrolovatelně vzniklé situace šikany je právě tato pohotovost.

Rovněž se ukazuje, že je-li tentýž člověk jednou označen jako „náš” a jednou jako ten „cizí”, pak cizí je označeno za špatné a tím pádem se stává snadněji terčem útoku. Cizí již není stejné, nepřísluší k celku a je tudíž vyvrženo a odmítnuto.

A. Bandura vytvořil model morální uvolněnosti a odlidštění při svých experimentech, kdy odlidšťující nálepky (např. „studenti jsou dobytek”, nebo „to jsou naši”) vedly k naprosto odlišnému jednání vůči skupině lidí bez nálepky a s nálepkou. Vůči hanlivě označeným osobám potom lidé neváhají použít drsné prostředky jednání, zatímco k blízkým, „k těm dobrým”, jsou šetrnější.

Když Řekové mluví o kognitivní roli emocí, tak mají na mysli i to, že emoce lze od jejich poznávací složky oddělit.{13} Toto ovšem nepovažují za stav normální, ani trvalý. Vzájemným oddělením vzniká možnost, dokonce se dá říci „vakuový prostor”, kdy k volným emocím lze přiřadit kognice odlišného původu i druhu.{14} Výsledkem jsou jiné vztahy, odlišně posuzované situace i nově vznikající postoje a hodnotové soudy. Zároveň se ukazují možnosti, jak nové vztahy řídit, programovat a manipulovat. Psychologie i psychoterapie si jsou těchto skutečností vědomy, ale popisované skutečnosti nejsou dostatečně systematicky prozkoumány ani domyšleny.

Zlo, říká Zimbardo, se šíří nejlépe v prostředí, které není definováno, v prostředí, které je anonymní. Jakmile se stane z definovaného prostředí anonymní místo, potom se mnohem snadněji „ničí”, nebo se může stát místem zlovolné aktivity. Jen připomeňme zničené pohraničí po poválečném vyhnání Němců. Zbavení jména, adresy, příslušnosti, původu, to vše otevírá prostor k bezohlednému jednání. Pokusy ukázaly, že i teenageři, kteří pocházeli z dětských domovů a běžně se vyznačovali asociálním jednáním, jestliže se ocitli v dobře definovaném prostředí, nikoliv prostředí anonymním, tak se u nich mnohonásobně snížil počet útoků oproti prostředí anonymnímu.

Víme také to, že zlé činy se v důvěrně známém prostředí stávají z jiných důvodů, mají jinou psychologickou motivaci než např. v anonymních prostředích, v prostoru slumů, okrajů měst, kde ani ulice není označena jako určitá ulice a kde nic nepatří nikomu.

Velmi důležitá je nápodoba. Lidé mají sklon k nápodobě, a proto je tak důležitá role vůdce. Ten, který je rozpoznán jako vůdce, je napodobován, a to, co dělá, mají sklon dělat i ostatní.

Orwell již v románu 1984 ukázal, že i lidé jinak dobří mohou být získáni ke konání zla.{15} K tomu slouží posvěcené a institucionalizované formy výchovy podporované nebo mlčky tolerované rodiči i učiteli. Příklady ze současnosti vidíme zejména v islámských zemích, ale i západní civilizace je používá zcela běžně, byť ne tak frekvenčně a dominantně, jak to vidíme v některých zmíněných destinacích. Podceňování, ba popírání této skutečnosti je třeba považovat za manipulaci nebo krajně nezodpovědný projev.

Jedním z prvních rozhodnutí, které Hitler udělal, když se dostal k moci, byla převýchova.{16} Ničil intimitu a přirozené vztahy v rodině. Rodinu sice prohlásil za „posvátnou”, ale zároveň ji podrobil ideologickému diktátu a otevřel kontrole. Zajímavé ovšem bylo, že mnozí z lidí, kteří se citově zhroutili (jako při stresu), se slepé poslušnosti autoritě vymkli a v zaslepené závislosti na ideologické a sociální autoritě již nepokračovali. Porozumění pozadí jejich zhroucení však zůstává jen kusé a v řadě ohledů nejasné.

Ke společenskému zlu patří nečinnost a lhostejnost. Ukazuje se totiž, že prostředí, které je nečinné, nic nedělá a nechrání své hodnoty, de facto podporuje vznik zlých skutků a zlého chování. Takové prostředí činí ze slušných občanů lidi schopné dělat věci, o kterých by se jim samotným předtím ani nezdálo. Kromě pachatelů zla existují vždy ti, kteří vědí, co se děje, přesto nepomohou, neodporují zlu a místo toho, aby zlu odporovali, svou nečinností je podporují. Obě evropské totality naprosto jasně tuto skutečnost prokázaly v neřízeném a přirozeném „experimentu”. „Šedá zóna” zdaleka nebyla mikrosvětem jakéhosi odporu, ale do šedé zóny patří také to, že lidé, ač věděli o zlu, proti němu nevystoupili, a pokud ano, tak tiše, způsobem, že jejich skutky nebyly definovány jako skutky stojící proti zlu.{17}

Zimbardo také ukázal, že popravčí a mučitelé nemusí být vůbec sadisty, těch je velmi málo, ale právě lidé slušní, kteří propadli. Těmto lidem můžeme rozumět pouze tehdy, jestliže můžeme identifikovat sadu vnějších situačních podmínek - proměnných - které přispívají k vytvoření těchto vrahů, mučitelů a tyranů.{18}

Jedním z významných situačních vlivů je proměna afektu. Nejedná se pouze o jeho vzbuzení, ale o dosazení ideje k němu, o „novou” ideologii. Ta obsahuje vysoké hodnoty, posvátno, závazek dokonalosti, ale i příslib odpuštění těch skutků, které jsou v jejím duchu spáchány. Příslib odpuštění se ovšem vztahuje nejen na pachatele, ale také na ostatní, na rodinu a na celou společnost. Zlé skutky se zvrhávají, stávají se skutky adorovanými, dokonce posvátnými, a tak se ze zla stává pseudoobraz dobra. Ideologizace skutků s tímto posvátným cílem, jako by nás činila slepými k tomu, co se vlastně stalo.

Slavný Orwellův román 1984 ukazuje, že rozvrátit nebo ochromit hodnotné lidské rysy lze následujícími způsoby:

Místo výcviku ke svobodě je veden výcvik k poslušnosti. Místo toho, aby byla zaručena svoboda sdružování, která je podmíněna svobodnou volbou a umožňuje vzájemnou důvěru, je vnucena společenská izolace nebo vynucené davové formace. Všechny intimní vztahy jsou nejen zveřejněny, ale také monitorovány. Tím je zničena intimita, naprosto nezbytný předpoklad pro vznik a udržování „jáské struktury”. Vlastní myšlení je vynucováno a nahrazeno nějakým „newspeakem”; místo rozhodování na základě skutečnosti, se věci systematicky popírají.

V románu 1984 vidíme, že osobní hrdost a lidská důstojnost je to, co tyran musí zničit a pošlapat. Hrdost je lámána pokořujícími akty, ve kterých se člověk začne stydět sám za sebe, a tak se stává povolný k obvinění. Rozhodně jakýkoliv druh lásky, ať už duchovní nebo milostné, soucitné nebo pečující, je vždycky a systematicky znehodnocován a eliminován. Velmi důležité je používání jazyka, který je prefabrikován a který má vágní, nicméně stereotypní hesla. Zničení intimity patří k nejvýznamnějším činitelům, jak ovládnout člověka a jak ho zbavit svobody. Jak z něj učinit nástroj zla. Když jsme se zabývali Zimbardem a jeho analýzou zla, měli bychom připomenout téma M. Nussbaum, a tím je „křehkost dobra”. Inspirována antickými mysliteli ukazuje, že staří Řekové si byli velmi dobře vědomi toho, jak jsou dobro a ctnosti zranitelné, jak jsou křehké. Jak dobro vytváří ty nejjemnější a nejnádhernější vlastnosti, obrazy, jako vázy a sochy, které, takřka dokonalé, snadno dojdou zmaru a propadnou zkáze.{19}

Zranitelnost ke křehkosti patří a psychoterapie je léčba zranění, poranění lidských srdcí, zpleněné duše. Tato zranění, z nichž mnohá vedou k duševním nemocem, vznikají zlem, které zdaleka nemusí být, a také nebývá, pudového ani sadistického původu, ale vzniká z výchovné nedbalosti, z lhostejnosti i omezenosti, z ideologických předsudků doby i z kulturně přenášených způsobů nevhodné péče o děti. Obecně tam, kde chybí uvědomělý a otevřený program péče o duši, o člověka, o jeho dobra, je na potíže již předem založeno.

I psychoterapie se však musí zamýšlet sama nad sebou. Není jen léčbou úzce vymezenou duševní nemocí, i ona zasluhuje další analýzu. Vysvobození z nemoci nejen zbavuje jejího utrpení, ale vytrhává člověka z tenat nectnosti. Pěstování ctností sice psychoterapie implicitně podporuje, ale zatím se to nestalo jejím explicitním programem - programem novým, vystavěným na svobodě lidské existence, na vzájemné otevřenosti, na respektu vůči sobě i bližním, na důvěře a naději, že tato cesta je dobrem, o které je třeba se neustále starat a pečovat o ně! Je si totiž velmi dobře vědoma toho, jak snadno by se mohla stát kořistí moralistů, kteří by hned v prvním kroku pošlapali její křehká dobra a pokusili by se ukořistit její metody.{20} Souvislost dobra s láskou jsme zmínili jen v náznaku a ponechali stranou. Ne proto, že by byla okrajová nebo vyprázdněná, ale proto, že jí je třeba věnovat zvláštní pozornost!

Zároveň jsme si připomněli, že péče o duši nespadá do rukou jedné profese ani jedné metody, ale že teprve hledané a nalézané souvislosti a otevřená rozprava o nich mohou přinést lidem to, oč jim běží: O dobra, byť jsou tak křehká!

Psychoterapie mezi dobrem a zlem?

Karel Balcar

Jestliže někdo ukradne Alimu krávy, je to spatný čin,

odpověděl po krátkém zamyšlení.

Výborně, zvolal Stasek, a co je dobrý čin?

Tentokrát dostal odpověď okamžitě:

Dobrý čin je, jestliže Ali někomu ukradne krávy.

H. Sienkiewicz, Pouští a pralesem

Jaké je místo „dobra” a „zla” v psychoterapii? Je ovšem na místě zeptat se předem na povahu dobra a zla jako takových. Pro tuto promluvu si je omezím na přívlastek jiných „věcí” - „dobrých” či „zlých” činů, výroků, úmyslů a událostí, možná i osob či pravidel, jimiž se řídí.

Rozhodující pro naše tázání je volba měřítek „dobrého” a „zlého”. Tuto mravní vlastnost získávají pro nás ony různé věci až naším hodnocením. Odkud bereme toto své hodnocení?

Je zdařilá loupež dobrá pro lupiče a zlá pro oloupeného? K tomu by nás dovedla individuální či skupinová relativizace mravního hodnocení: Dobré je, co mně/nám přináší slast či zaopatření, zlé je, co mě/nás o ně připravuje nebo mně/nám přináší opak.

Nebo je loupež (až na další...) zlou „věcí” sama o sobě, protože se na tom celé naše společenství shodlo jako na závazném hodnocení? A pak tedy i případnou změnou v této společenské úmluvě může naše právně či obyčejově organizované lidské společenství i dobrotu či špatnost takové „věci” také závazně změnit?

Anebo jsou některé mravně hodnocené „věci” - třeba ona loupež - zlé či dobré samy o sobě, bez ohledu na to, zda si to připouštíme nebo ne, a bez ohledu na to, zda podle toho jednáme nebo ne? Existuje - a my rozpoznáváme - onen „zákon lidské přirozenosti” či „zákon boží”, vymezující mravní hodnotu věcí nezávisle na našem účelovém oceňování, rozhodování a konání? Jinak řečeno, je i naše svědomí, jakkoli třeba nevyzrálé, přece jen „hlasem zvenčí” do naší motivační subjektivity, ať už mu dopřáváme sluchu nebo ne?

Takové předběžné prozkoumání východisek je předpokladem k dalším úvahám i k praktickému zacházení s otázkami po „dobrém” a „zlém” v psychoterapii. Zároveň je v psychoterapeutické praxi i porovnávání měřítek „dobrého” a „zlého” mezi terapeutem a klientem leckdy rozhodujícím tématem pro jejich vztah a součinnost v tom, oč komu v psychoterapii jde, co se v ní pro koho odehrává a k čemu v ní kdo směřuje.

Má to tak být? Jedno ze široce sdílených etických pravidel v psychoterapii říká, že terapeut se vyvaruje vnucování (jakkoli jemného a nondirektivního) svých vlastních hodnot klientovi a ponechává mu tedy v hodnocení dobroty či špatnosti „věcí” v životě svobodu vlastní volby. To je však přijatelné spíš z toho důvodu, že druhému člověku vnutit životní hodnoty prostě nelze - nikoli proto, že by nutně byly jen individuálně, skupinově nebo společensky relativním výtvorem.

Téma „dobrého” a „zlého” ve vztahu k psychoterapii má několik těžišť; připomenu tři.

1) Je člověk - předmět i podmět psychoterapie - přirozeně dobrý, nebo zlý?

Téma přirozené dobroty nebo špatnosti člověka je především zakotveno v jeho konkrétním „předhodnocení” jako účastníka psychoterapeutického dění. Obraz o člověku některé psychoterapeutické přístupy a někteří psychoterapeuti explicitně reflektují, jiné a jiní s ním jen implicitně, nereflektovaně pracují. A jednou ze základních kvalit obrazu člověka, z nějž se pak teorie psychologické léčby či pomoci dál odvíjí, je nesporně předpoklad o jeho přirozeném sklonu k dobrému nebo ke zlému.

Navzdory logice se takových hodnotových soudů dopouštějí i stoupenci pandeterministického světového názoru. Příkladem může být Freudův soud o přirozené mravní špatnosti člověka, kde jedním z úkolů výchovy a snad i psychoterapie je vytvořit potřebné zábrany jeho individuálnímu sobectví, přirozený konfliktní stav mezi jedincem a společností byl pro obě strany přijatelně regulován. V opačné krajnosti lze odkázat třeba na Rogersovo pojetí člověka jako svou podstatou dobrého, pokud mu je otevřena cesta k sebepřijetí a sebeprojevení, což zde je nástrojem i cílem psychoterapie. Konečně v pomyslném středu vystupuje například Fromm, který vidí v člověku bojiště dobrého a zlého; psychoterapie mu má pomoci k dosahování převahy „dobra” nad „zlem”, i když boj nikdy nekončí.

Na okraj se hodí poznamenat, že teoreticky přijatý „obraz o člověku” aplikují různé psychoterapie a psychoterapeuti především na své klienty. Uplatňovali-li by jej i sami na sebe jako terapeuty, dospěli bychom k ještě pozoruhodnějším, někdy paradoxním závěrům. - Naštěstí se psychoterapeuti ve svém praktickém hodnocení a konání nenechávají příliš svazovat svou filosofickou teorií a z ní vyplývajícími logickými závěry a přistupují k člověku zpravidla mnohem svobodněji, než jim jejich výchozí předpoklady vlastně dovolují.

2) Je prováděná psychoterapie svou podstatou dobrá, nebo zlá?

Měli-li bychom poznání, co je pro člověka dobré a co zlé, mohli bychom tím poměřit i uplatňování psychoterapie. Jejím cílem je pomáhat mu - ovšem zůstává otázka, zda mu pomáhá k dobrému, nebo zlému v jeho životě.

V psychoterapii se této otázky můžeme zhostit obejitím odkazů na „dobré” a „zlé”, třeba tím, že hovoříme o zdraví, výkonnosti či o prospěšnosti. Tím si můžeme zjednat odstup od otázek po mravnosti psychoterapeutického počínání, jeho prostředků a cílů obecně i v daném konkrétním případě. Původní otázka tím však není zodpovězena, pouze odsunuta. Lze se ptát, zda „zdraví”, jako objektivně bezporuchové fungování lidského těla, mysli a společenství, nebo jako subjektivně zakoušená životní pohoda a úspěšnost - popřípadě v životně mezních situacích pak třeba i samotné „přežití” - je za všech okolností skutečným dobrem, nebo zda tomu může být i jinak. A „prospěch” jedince, skupiny, nebo společnosti může být jistě hodnocen rozdílně, právě v závislosti na zodpovězení otázky po tom, co je „vpravdě” pro lidi a jejich svět dobré, nebo zlé.

K čemu a jak tedy psychoterapie směřuje a čeho dociluje, je právě z hlediska dobra či zla otevřeno otázkám. Víme, že to nejlepší, co někdy můžeme pro uchazeče o psychoterapii vykonat, je psychoterapii neprovádět. Účinky psychoterapie různého druhu jsou nejen z hlediska zastávaných mravních měřítek dobrého a zlého, nýbrž i z hlediska připomenutého prostého „fungování” leckdy přinejmenším ambivalentní. Protože psychoterapeutický vztah a dělba práce a odpovědnosti za ni jsou vždy nesouměrné, osobuje si právo rozhodovat o tom, kdy a čím je psychoterapie pro daného klienta dobrá a kdy a čím ne, terapeut. Může se ovšem takového hodnocení aspoň navenek zdržovat a přesouvat odpovědnost na klienta. V tzv. „zákaznickém” modelu léčby může vystupovat jako řemeslně zručný vykonavatel „objednávky” klienta, za jejíž obsah a jeho hodnotu si pak odpovídá on sám. V praxi si ovšem vždy ponechává, navzdory své proklamované „hodnotové neutralitě”, možnost objednávku zpochybnit nabídkou alternativy nebo jí nevyhovět právě proto, že splnit požadavek pacienta sám vnímá jako něco zlého. (Odkazuji například na známé anekdotické sdělení S. Kratochvíla z jeho praxe léčby funkčních sexuálních poruch, „jak jsou někteří pacienti nevděční”.)

A vcelku jistě nepochybíme, přistoupíme-li na to, že pokud vůbec uznáváme kvalitu „dobrého” a „zlého” v lidských činech a vztazích, může i psychoterapeutické počínání někdy sloužit k dobrému, jindy naopak. Dobré a zlé tedy není kvalitou psychoterapie jako takové a snad ani většiny (výjimky v teorii i praxi jistě najdeme) psychoterapeutických výkonů samých o sobě, nýbrž je závislé na měřítcích psychoterapii v tomto ohledu nadřazených.

3) Patří téma „dobrého a zlého” do náplně psychoterapie?

Bývá svůdné a svým způsobem činí věci jednoduššími toto téma nejen z psychologie, ale i z psychoterapie vyjmout a odkázat je do oblasti osobních mravních rozhodnutí vzhledem k poznaným a zastávaným hodnotám. Jeden z mých učitelů dynamicky pojímané psychoterapie nás poučoval, že starosti s hodnotami, ideály a podobnými „abstrakty” si dělají lidé pouze tehdy, když jsou ve svých základních duševních potřebách a důvěrných vztazích neuspokojeni. Otázku po objektivních hodnotách jako míře dobroty či špatnosti lze tak zpsychologizovat a odkázat do oblasti obranných mechanismů vůči očividné tísni z nedostatku uspokojení ve „hmatatelných” vztahových a osobních životních potřebách. Podaří-li se je „opravit”, přestává být otázka důležitá.

Na druhé straně jiné psychoterapie a jiní terapeuti i klienti spatřují ve sklonu člověka rozlišovat, hodnotit, rozhodovat se a konat v „poli” dobrého a zlého klíčové místo pro „nápravu” v jeho životě - nejen mravní, nýbrž i duševní, společenskou, leckdy i tělesnou. Téma, co je dobré a co zlé, však není řešitelné psychologickými prostředky, vymyká se tedy i psychoterapii jako takové. Ta může člověku pomáhat v nápravě nedorozumění, logických omylů, sebeklamů, funkčních poruch a dalších psychologických překážek bránících mu v konání toho, pro co se z vlastních důvodů rozhodl. Toto konání samo, včetně svého hodnotového zacílení a zakotvení, zůstává (a nejspíš má zůstat) věcí vůle konajícího, nikoli jeho terapeuta.

Pomoci člověku ve volbě, čemu či komu uvěří jako ukazateli k dobrému a zlému, může psychoterapeut nejspíš a nejpoctivěji pouze tím, že se ve chvíli vznesení této otázky své role „specialisty na vědění a umění života”

explicitně vzdá a vyzná, že na tomto místě je ve stejném postavení jako jeho klient - je prostě člověkem, který také koná podle svého přesvědčení o tom, co je dobré a co zlé, a to někdy správně, jindy nesprávně. Namísto „terapie” může klientovi poskytnout pouze své osobní svědectví, které neváží o nic víc a o nic míň než zkušenosti a rozhodnutí klientovy. A také „jen jako spolučlověk” může klientovi nabídnout své osobní povzbuzení, aby v otázce po dobrém a zlém nerezignoval a vytrval přes nesnáze v hledání a uskutečňování toho, k čemu „v dobré víře” dospěje. Jako „odborník” mu může pouze doložit, že lidé žijící v souladu se svým svědomím v této věci a angažující se pro rozpoznané „dobré věci” žijí i v dalších ohledech přinejmenším statisticky zdravěji, zdatněji a spokojeněji než jiní. A odborná může být vzhledem k současným, již také „vědecky” potvrzeným poznatkům i informace, že jen upřímné, vnitřně poctivé přijetí a zastávání rozpoznaných hodnot v „poli” dobrého a zlého, oproti vynucené konformitě nebo sebeklamům v tomto směru, člověku i jeho společenství také v dalších důležitých ohledech - k vnitřnímu souladu, vnější účinnosti a obecnému zdravotnímu i životnímu prospěchu - podstatně přispívá.

Mezi dobrem a zlem. A psychoterapie? Několik provokativních otázek i pro nás - psychoterapeuty

Darja Kocábová

Dobro a zlo existují jen ve vztahu k nějaké absolutní Pravdě, vesmírnému nebo Bohem danému zákonu; na čem jinak poměřovat, co je dobré a co zlé? Pokud tato Pravda (Bůh, v monoteistických náboženstvích) je ovšem absolutně dokonalá a dobrá, jak se jeví zlo - jako její protiklad (protikladná síla) nebo jako chybění dobra? Na druhé straně se zdá, že svět drží pohromadě přitažlivostí dvou protichůdných sil (např. sil odstředivých a dostředivých z hlediska fyzikálního, mužského a ženského principu z hlediska biologického, dobra a zla z hlediska morálního).

Na rozložení těchto sil v čase případně odpovídá Kniha Kazatel, kap. 3: „Je čas rození i čas umírání... čas mordování a čas hojení, čas boření a čas stavění... čas pláče a čas smíchu... čas hledání a čas ztracení... čas milování a čas nenávidění. čas boje a čas pokoje.” Podíváme-li se na řečené z úhlu Dobra a Zla, není ovšem v daném okamžiku vždycky jasné, co je dobré a co zlé. Někdy je třeba destruovat, aby se mohlo stavět, někdy je třeba ztratit, aby se mohlo hledat, a někdy je třeba zemřít, aby se mohlo zrodit.

Věci a děje mají tedy svou minulost, přítomnost a budoucnost. To, co se odehrálo v minulosti jako něco zlého, se může v přítomnosti proměnit v dobré, a to, co se jeví v přítomnosti jako zlé, v budoucnosti se může proměnit v dobré. Život je třeba nazírat v dlouhodobé perspektivě, spolehnout se na tisíciletím prověřené hodnoty.

Jak se může stát, že zlé se změní v dobré a naopak? Do dění vstupuje Osud nebo člověk se svými rozhodnutími, se svou odvahou, se svým intelektuálním i emocionálním potenciálem, se svou jasnozřivostí či zaslepeností, se svou morální pevností či ochablostí, svou životní orientací, se svou vírou, láskou a nadějí? Zda jsou ta rozhodnutí vždy ze svobodné vůle, je také otázka.

Při personifikaci Dobra a Zla v mýtech a pohádkách jsou používány nejrůznější role, nejrůznější masky, které pravou podstatu toho, co je dobré a co zlé, třeba i delší dobu zakrývají. Zejména Zlo užívá nejroztodivnější krásné a matoucí převleky a láká a nabízí velmi atraktivní možnosti a slasti ihned, moc, slávu, peníze, zázraky pro přítomnou chvíli, bez výhledu na důsledky (propadnutí do nicoty, do propasti věčného utrpení, stvrzený podpisem vlastní krví, zmiňuje ďábel-zlo jen mimochodem a někdy ho odsouvá do vzdálené budoucnosti). A přece v naprosté většině každé dítě přes přechodné váhání bezpečně rozpozná, na které straně je to dobro, a oddechne si, že zvítězilo to dobré, ne to, co vyvolává přechodné pocity slasti (uspokojení momentální potřeby), ale to, co v něm vyvolává pocity jistoty, bezpečí, kdy se přestane bát, že mu bude ublíženo, ale naopak se všichni budou radovat a smát a budou se mít rádi, že svět zůstane hezky pohromadě, celistvý a to, co ohrožuje život, bude přemoženo a bude to natrvalo.

Jeden konec pohádky za všechny další: „Od té doby žili všichni pohromadě, dobře se jim vedlo a možná, že ještě žijí a mají se dobře a že král ještě pořád poslouchá, co si ptáci v jeho zahradách zpívají.” (České pohádky - vypravuje O. Sirovátka)

Zcela neuvěřitelný je zážitek vstupu do psychoterapie. Není to jen v těch termínech, které zastírají zlo a pojmenovávají je jako nemoc, agrese, konflikt, dekompenzace - jak bylo řečeno.

V psychoterapii se nesoudí jednání a stav člověka, člověk se nestaví pod specifický morální zákon, v určitém smyslu se stírají hranice mezi dobrem a zlem. Dokonce některé psychoterapeutické směry jsou přímo založeny na teorii, že člověk je ve své podstatě dobrý, předpokládají, že porozumí-li člověk lépe sobě samému, získá vhled do příčin svých aktuálních problémů a potíží a bude plně akceptován tím, kdo ho provází, získá odvahu a sílu ke změně, k nápravě, ale v jakém směru a proč? Aby se mu lépe vedlo na zemi?

V první fázi psychoterapie se člověk cítí uvolněn ze svých pochybení a vin, jakoby osvobozen, „jsi takový, jaký jsi”; možná to je i důvodem, proč volí ve své životní nouzi raději psychoterapeuta než duchovního nějaké církve. Člověku se těžko poslouchají slova, „že srdce lidských synů je naplněné zlobou” (Kniha Kazatel, 9,3). Celá Bible a křesťanské náboženství vychází z pojetí prvotního hříchu, který je dědičný a přechází z pokolení na pokolení. O svém sklonu ke zlému člověk nechce slyšet. Co s tím? Jak se z toho předurčení, z toho začarovaného kruhu vymanit?

Psychoterapie jakoby otevírá nějakou postranní branku, kterou chce vyvést pacienta z labyrintu dědičného prokletí a chce mu umožnit, aby vzal svůj život do svých rukou a nenechal se kormidlovat směrem, který mu není vlastní. Ale co mu je vlastní?

Pojmy dobra a zla jsou někdy velmi matoucí, nevztahují-li se k principu, který je přesahuje, jak jsem uvedla na počátku, a podléhají výkladu jednotlivců a jejich dílčích teorií. A i v zájmu Pravdy a Boha, které nabízejí řešení, se napáchalo mnoho zla. Co když platí Izaiášova slova: „Běda těm, co říkají zlu dobro a dobru zlo, kdo vydávají tmu za světlo a světlo za tmu, kdo vydávají hořké za sladké a sladké za hořké. Běda těm, kdo jsou moudří ve vlastních očích a rozumní sami před sebou.” (Iz. 5,20)

Specifický pohled na dobro a zlo v psychoterapii

Oldřich Čálek

Jistá pacientka zprávu o svém uzdravení nazvala v duchu Friedricha Nietzscheho zlověstným heslem „mimo dobro a zlo”. Četba textu ale ukázala, že se ve své léčbě musela vyvázat z jakéhosi despotického moralistického kodexu, který jí takřka nedovolil žít. Ve skutečnosti vůbec nežila mimo dobro a zlo, ale začala této nezrušitelné dimenzi rozumět. Jiná pacientka konstatovala, že její psychoterapeuti jsou sice vždy připraveni pomoci, ale málo chválí její pokroky. Existuje ovšem tendenční požadavek v psychoterapii nehodnotit. Jeho účelem je údajně to, aby pacient nepřejímal terapeutovy názory a způsoby. Naštěstí je nesplnitelný, protože si nelze představit nic monstróznějšího než např. skupinové sezení, kde by neprobíhalo žádné hodnocení. Lidská bytost totiž nemůže jinak, než že každým svým projevem a prožíváním hodnotí. Jde spíš o to nehodnotit normativně jako soudce, ale vždy osobně a individuálně.

Problematika dobra a zla v psychoterapii stojí na vrcholu obtížnosti a lze ji jen sotva vyřešit. Ale můžeme ji vzít jako důležitý podnět, který nám pomůže objevit, co v psychoterapii vlastně děláme.

Úvahu o dobru a zlu v psychoterapii je možné začít banálním konstatováním, že nemoc je zlo. Proces terapie představuje pokus o návrat k dobru. Cílem psychoterapie je dobrý život, avšak co to znamená dobře žít, ona sama neurčuje.

Duševní nemoc představuje zlo v podobě nemožnosti svobodně a přiléhavě odpovídat na nároky toho, s čím se setkáváme. Jedná se vlastně o uvíznutí přirozeného životního pohybu. Duševně nemocný člověk ztrácí svobodu: svobodu rozhodování. Svobodou zde přitom není míněna žádná svévole či nevázanost. Svobodou je míněno rozhodování člověka o tom, na co vynaloží svůj konečný čas.

V psychoterapii se tedy specificky jedná o etiku svobody. V psychoterapii nestojí v popředí obecně stanovené hodnoty a normy: ty jsou spíše záležitostí výchovy, která jednotlivci zprostředkovává a vštěpuje, co se má a co se nemá dělat. Co je dobro a co zlo, v tomto smyslu určuje morálka, náboženství, resp. právní řád. Tyto hodnoty a normy tvoří v psychoterapeutickém procesu všudypřítomné pozadí, které duševně nemocní lidé velmi dobře znají. Jde však o to, jak to s ním mají na své individuální životní cestě.

Obecně určené dobro a zlo je dílem spolubytí lidí uprostřed řádově týchž záležitostí v jednom společném světě. Poslání psychoterapie spočívá v tom, aby duševně nemocný člověk porozuměl, co je v tomto konečném rámci dobré pro něj a jak toho dosahovat, resp. co je pro něj zlo a jak mu čelit. U některých záležitostí platí, že jsou dobré, resp. špatné vždy a v každé situaci. Avšak u většiny toho, s čím se setkáváme, záleží na místě a času, jež to či ono zaujímá v celku souvislostí našeho života a světa. Absolutně dobrá je např. pravá mateřská láska; zlem je vždy např. zneužívání dětí, ať už sexuální, emoční, pracovní atd.

Poslání psychoterapie lze spatřovat v tom, že nemocnému člověku s láskou umožňuje, aby si uměl zjednávat své individuální, jedinečné dobro a dokázal minimalizovat zlo. Např. v současnosti vládne přesvědčení, že nejvyšším dobrem je výkon, resp. výkonnost. Působí silná tendence, aby se člověk na tuto hodnotu dobrovolně redukoval a vzdal se ostatního. Pokud tomuto anonymnímu obecnému extremismu opravdu podlehne, s vysokou pravděpodobností dříve či později psychosomaticky onemocní. To má ovšem složité motivační souvislosti sahající až do bývalé rodinné výchovy. V psychosomatickém onemocnění se obecné dobro stává individuálním zlem. Posláním psychoterapie v tomto případě, ale i univerzálně spočívá v tom, že nemocnému člověku s láskou umožní, aby si objevil a osvojil takové způsoby vztahování k výkonnosti, které jsou právě pro něj přiměřené.

Z tohoto hlediska je v psychoterapii dobrem vše, co napomáhá individuálnímu dobru. Specifické dobro psychoterapie spočívá především v tom, že je jedinečným prostředím, kde se nemocný člověk může otevřeně a tematicky zabývat svým životem. Dobrem jsou tu specifické léčebné vztahy, jaké nejsou možné nikde jinde a které sem zavádí odborný psychoterapeut. Z obecnějšího stanoviska je v terapii prvním dobrem právě výše uvedená individuálnost a právo na ni. V této souvislosti můžeme uvažovat řadu polarit, které rozlišují takové dobro a zlo. Dobrem je samostatnost, zlem závislost; dobrem je prožívání a projevování emocí, zlem zástava jejich přirozeného a přiměřeného toku; dobrem je komunikace, zlem nekomunikativnost, přirozenost je dobro, snaha po dokonalosti představuje zlo atp. To jsou ovšem jen některé markantní příklady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobro, zlo a řeč v psychoterapii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.