Martina Formanová

Snědla dětem sladkosti

Eroika

Martina Formanová

Snědla dětem sladkosti

© Martina Formanová c/o DILIA, 2012

© Eroika, 2012

Cover picture © Liu Bao Jun, 2009

ISBN 978-80-87409-14-5

Zima 2010/2011

Jsou svátky

„Ať mi ty děcka nejí to cukroví, vždyť to má být na Vánoce,“ stěžuje si maminka.

Všechno je stejné, jako když jsem byla malá.

Maminka peče, otec píše seznam potravin, které je potřeba koupit (luští křížovku; čte noviny; vykládá si karty), akorát místo mě a sestry uždibují vanilkové rohlíčky přímo z plechu moji synové.

„Ty ořechový košíčky musím někam schovat, nebo mi je sní, ještě než je stačím naplnit,“ povzdechne si ustaraně máma.

Uprostřed kuchyně sedí v pozoru náš zlatý retrívr Bobbi.

Ze zkušenosti ví, že v době, kdy se připravuje či podává jídlo, ho může potkat nečekané štěstí – cokoli od plátku sýra po omylem upuštěné kuřecí stehno.

„To je hrozný, jak ten pes myslí jen a jen na žrádlo,“ utrousí můj otec.

„Je to zvíře, má jenom první signální soustavu,“ zastane se Bobíka máma. „Vezmi si, že ty máš vysokou školu a taky pořád šmejdíš, co bys snědl,“ neodpustí si poznámku.

Otec uraženě zvedne oči od seznamu.

„Pánové, piano,“ zavolá na vnuky, aby demonstroval, že jeho roli v rodině nelze bagatelizovat.

Po delším vyvolávání (ukáže se, že synové mají na uších sluchátka a reagují pouze na vizuální vjemy) konečně dostaneme prvního ke klavíru.

Místnost má jednu stěnu otevřenou a s kuchyní ji spojuje jídelna. (Na jiných místech tohoto textu může být označována jako moje pracovna, ale mluvíme stále o témže prostoru.)

„Tady – Tichá noc,“ ukazuje do not táta.

„Nóó, Jimíček,“ ohradí se Andy.

Otec vymění noty za Nesem vám noviny.

„A to jako budeš hrát s těma sluchátkama na uších?“ zírám nevěřícně.

„On to má vypnutý,“ přispěchá na jeho obranu máma.

(Říkám máma, ale pochopitelně se jedná o babičku. To si akorát já nejsem schopna aktualizovat rodinnou hierarchii. Pamatuji si, jak mi kdosi přinesl dárky do porodnice a předal mi je se slovy „toto je pro chlapečky a toto je pro maminku“. – Jak ví, že tady mám maminku? udivilo mě tehdy. Teprve když jsem tuto záhadu vyprávěla sestře, upozornila mě, že tou maminkou jsem teď já. – Ovšem, ví to i matka?)

Andy nasadí útrpný pohled a začne hrát.

Nesem vám noviny pro něj rozhodně žádnou novinkou nejsou. Koledy cvičí chlapci již od srpna. Každý rok od srpna. A každý rok ty samé. (Od ledna do července trénují různé moderní skladby, jimiž se v nich snažíme probudit lásku k hudebnímu nástroji. Nutno podotknout, že marně.)

„Tak – celkem dobrý, ne?“ pohlédneme na sebe my dospělí, když Andy dohraje.

Spíš se tak nějak snažíme vzájemně utěšit, že letos kluci zahrají koledy bezchybně.

Pomaličku totiž finišujeme; Vánoce jsou za necelé dva týdny.

A co by si o nás všech Miloš pomyslel. Až vstane.

špička (ranní, nikoli moje!)

„Prosím tě, Petře, nevíš, kolik je hodin? A kolik je venku stupňů?“ zaslechnu mámu.

Můj otec se ve skutečnosti jmenuje Vladimír, Petře se mu jenom říká, ale to je u nás normální. O psovi taky tvrdíme, že je to zlatý retrívr, ačkoli se očividně jedná o pouliční směsku.

„Neslyším, Majko,“ volá táta.

„No tak nic,“ mávne rukou máma.

„Sedím na záchodě, a ne v metrologickém institutu v Paříži,“ ozve se dotčeně z nejmenší místnosti znovu otec.

„Tak vidíš, že slyšíš!“ kontruje pěknou jazykovou hříčkou máma.

V domě panuje ranní špička.

Už jsme se ale tak nějak sehráli, bývalo to horší. Před pár lety; v dobách, kdy se máma (babička) učila intenzivně anglicky a já si intenzivně bělila zuby. Tehdy vyvolalo paniku pouhé zazvonění telefonu.

„Hhuh, hhhuh, hhhuh…“ ukazovala jsem mamince směrem k přístroji, jelikož jsem slyšela jeho zvonění, ale kvůli pryžovému aplikátoru nasazenému v ústech jsem nemohla odpovědět.

„Cože? Co říkáš?“ odpovídala na mou gestikulaci máma, která sice mohla mluvit, ale zas měla na uších walkmana s angličtinou, takže neslyšela. To teprve bývaly nervy!

Naštěstí jsme se postupně vrátili k tradičnějšímu pojetí ranních rituálů.

Káva, příprava snídaní, svačin pro děti. Hekticky hledám v prádelně čisté basketbalistické šortky, na kterých synové trvají, přestože venku leží čerstvý sníh.

Konečně nějaké najdu a s výchovně nesouhlasným pohledem (neboť větší pedagogické důslednosti nejsem schopna) šortky předám. Pak honem vypravím sebe. Rozhodnutí nevystupovat před školou z auta srazí přípravy na absolutní minimum. Přes noční košili svetr a přes obličej velké sluneční brýle. No a co, že sněžilo!

„Jime, zavaž si tkaničky,“ zdůrazňuje máma, když zaslechne kluky scházet z patra. Ani ho nemusí vidět a ví, že má tenisky rozvázané. A já se taky nemusím dívat, abych věděla, že si je nezaváže, jelikož se domnívá, že podobné instrukce k životu nepotřebuje. Nepotřebuje totiž žádné instrukce – je mu dvanáct a všechno ví.

Scházím tedy alespoň dolů do garáže jako první; to aby padal na mě.

„Kluci, nezapomněli jste si chlebníčky?“ volá ještě za námi máma. Chlapci se na ni jen němě ohlédnou – slovo chlebníček nikdy neslyšeli.

Maminka se očividně rozhodla, že kluky po ránu lingvisticky potrápí. Že by nával vlastenectví?

Nicméně v autě přebírám štafetu vlastenectví já.

Definitivně jsem se totiž rozhodla, že nestačí, že děti česky rozumějí, ale že začnou i mluvit. Nikdy bych nevěřila, jak těžké bude dolovat z nich slovíčka a věty, které slýchají od narození a kterým perfektně rozumějí.

„Tak jedem,“ navodím ihned pracovní atmosféru. „Tak mi třeba pověz něco o sobě, Andy!“

V zrcátku vidím, jak si syn sundává sluchátka z uší, pak váhavě začne.

„Já su Andíček…“

Pomíjím jistě roztomilý moravismus a zvažuji, zda chlapcům nevysvětlit, že čeština používá zdrobněliny k označování miminek a zvířecích mláďátek, a že ačkoli v mých očích budou miminky i po čtyřicítce, v kolektivu vrstevníků by mohlo sebeoznačení Andíček vyvolat posměch. Ale do čtyřicítky je času!

„Výborně!“ namísto kritiky ho povzbudím.

„Já su – dvojička,“ pokračuje po krátkém zaváhání syn.

Paradoxně právě míjíme kravín, takže mně naskakuje dojička.

Hlavně se nesmát! Smích už jednou snahy synů o češtinu pohřbil.

Ačkoli – čemu bych se měla smát? Bydlím kousek od kravína, syn by mohl dojit naprosto legitimně.

„Dvojče,“ opravím ho jen. „A dál?“

„Já hraju basketbal,“ pronese větu, kterou ovládá bezchybně, zřejmě pro případ, že by si akutně potřeboval domluvit v zahraničí zápas.

„Správně.“

Následuje krátká přestřelka překladů: four hundred seventy eight, fingers, holiday, vyjmenuj mi dny v týdnu.

Všechno mi to připadá tak absurdní!

Že jsem porodila dva cizince, kteří mají problém vyslovit čtyři nebo úterý.

Že bydlím kousek od kravína. Brno se mi zdálo malé a Vinohrady příliš daleko z centra Prahy; a teď? Kukuřičná pole a smíšené lesy.

No nic.

Smíšeným lesem na hlavní silnici a pak do kopečka vzhůru, k bílé budově školy.

Vyklopit děti a pak… Ups!

Zastavím před skleněným vestibulem a i z auta vidím výraznou ceduli připomínající ranní schůzi výboru pro přípravu školní aukce. Dnešní ranní schůzi. Výboru, do něhož jsem se v jakémsi záchvatu rodičovské horlivosti přihlásila.

Ksakru!

Nemůžu říct, že by módní laťka byla v těchto končinách vysoko (viz kravín, ostatně), ale objevit se ve vstupní aule v noční košili a válenkách vyžaduje kuráž.

Tu já ale mám!

Kdo mě viděl začátkem osmdesátých let v Brně v červeném kloboučku s pérem, může to potvrdit! A to jsem při své výšce nosila i podpatky, takže v tramvaji červené péro často naráželo do úchytné tyče u stropu. Model to byl nepohodlný a nepraktický, ale činil mě nepřehlédnutelnou!

Dneska bych ani snad tolik pozornosti nevyžadovala.

Lépe řečeno, byla bych raději, kdyby si mě nikdo nevšímal. Že mám sněhule, holé nohy a zpod svetru mi vykukuje noční košile. A to ještě přijde brutální okamžik pravdy, až si sundám sluneční brýle.

Hlavu vzhůru!

Jde jen o to vydržet nějakých patnáct minut miniporady.

Místností pro rodiče se nese příjemná vůně čerstvé kávy a u čtvercového stolu už sedí tři mámy. Bohužel chvíli po mně vstoupí další, Philippa. Studnice nesmyslných dotazů. Tak to nebude patnáct minut. To bude půl hodinky. Philippa usedá vedle mne a z plátěné tašky si vyndává pletení. Objemné klubko vlny, které si položila do klína, napovídá, že nikam nespěchá.

Čili pětačtyřicet minut až hodina.

Najednou mám naléhavý pocit, že bych teď měla a mohla psát. Zaplavuje mě nutkavá potřeba tvořit; přijde mi, že jsem v ideální kondici, abych vystihla věci do hloubky i vtipně. Což se stává zřídkakdy (každopádně pokaždé, když shodou okolností nejsem u počítače. Náhoda? Pech?).

Výbor rozhoduje, že do vstupní haly umístíme dvě krabice; jednu na prázdné formuláře, druhou na formuláře vyplněné. A k nim oznámení, že vyplněné dotazníky je třeba odevzdat do konce února.

„Platí toto datum, i pokud bude kvůli závějím škola zavřená?“ zajímá se ihned Philippa. „A nebylo by dobré krabice barevně odlišit?“, „Mohl by někdo informovat rodiče i formou e-mailu?“ Otázka stíhá otázku.

Zaznamenám, že na mně tu a tam ulpí některá matka pohledem. Cítím se jak nahá v trní.

Oprava: tu kuráž, co jsem měla v osmdesátých letech, už nemám.

Přehodím si zahanbeně holé nohy jednu přes druhou. Philippa by mi na ně mohla během schůze uplést barevné punčochy.

Philippa

Ačkoli že by zrovna pro mě Philippa pletla, není moc pravděpodobné. S naší rodinou má, chudák, dost otřesný zážitek.

Kromě toho, že ráda plete, totiž Philippa také ráda pořádá velmi opulentní, formální večeře. Co mě vedlo k tomu, že jsem kdysi slíbila, že se jedné zúčastníme, netuším. Vlastně tuším. Nesčetněkrát jsme to pod různými záminkami odmítli; věděla jsem, že formální a Miloš nepůjde dohromady.

Termín uprostřed prázdnin mi ještě Philippa mnohokrát připomínala, nicméně den před ním mi Miloš oznámil:

„Holči, měla bys tu večeři zrušit, ona zejtra začíná olympiáda. A na tu já se strašně rád dívám!“

„To nemůžu!“ děsím se.

„Musíš.“

Milošovu zarputilost znám. Ale někdy mám i já svoji.

„Miloši, nemůžu. Já ty lidi potkávám denně na chodbě školy, tak se do mě vžij! Vždyť se třeba můžeš občas mrknout u nich, ne?“

Manžel se ošívá, párkrát něco namítne, ale vzhledem k tomu, že po něm žádám ústupky zřídkakdy, nakonec kapituluje.

Svým způsobem.

Oholil se a dostavil. Ovšem pak –

„Dobrý večír, Philippo, jak to, že se nedíváte na olympiádu? Copak někde nemáte televizi? Aha, u tvého manžela v pracovně, výborně, tak já se posadím tady, děkuju, a nedělejte si už se mnou starosti…“

Rozpačitě se usměju na hostitelku. Miloš si holt chvilku sedne stranou.

Snažím se být k domácím i dalším příchozím o to vstřícnější – už mě převálcovalo, jak lahodné jsou roznášené předkrmy, i to, že jmenovky zasedacího pořádku u jídelního stolu jsou umístěny ve starožitných stříbrných stojáncích. Jak půvabný detail!

Čas se vleče, ostatní se zbytečně často ptají, kde je můj manžel. Pro Kristovy rány, na světě je manželů, a u Philippy se všichni jak naschvál ptají na toho mého.

Hlavně odpovídat s humorem!

Několika bonmoty překlepu dobu do večeře.

„Miloši, pojď jíst,“ nakloním se vesele do pracovny majitele domu, kde Miloš trůní.

U jídla obsesi s olympiádou nějak zábavně shrne, myslím si, a jsme z vody venku!

„Holči, nejdu,“ odpoví Miloš, aniž odlepí oči od čínských akrobatů na obrazovce. „Jestli chceš, tak se se mnou rozveď, ale já prostě olympiádu miluju už od doby, kdy jsem byl dítě.“

Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem rozvod kratičce nezvážila, ale hned jsem si řekla, že tu ostudu u jídelního stolu přežiju. Nakonec jak dlouho můžou trvat tři čtyři chody?

„Je mi to hrozně líto, ale manžel by se najedl v pracovně,“ krčím omluvně rameny.

Philippa kývne na obsluhu, která odstraní Milošovu jmenovku i porcelán a zanese mu jídlo k televizi. Jeho nepřítomnost u stolu vzbudí další vlnu zájmu – několik jiných manželů rovněž proklamuje lásku k olympiádě či sportu všeobecně (ovšem žádný to očividně nedotáhl do Milošova stadia).

Snažím se tvářit, že situace, jako je tato, by se mohla stát i v jiných rodinách.

Ještě netuším, že tuhle část večera budu později vnímat jako tu méně trapnou.

„Vynikající! Excelentní hlavní chod i dezert!“

Všichni se shodují, že nikdy nic lepšího nejedli; já samozřejmě nejhlasitěji, neboť musím chválit za dva.

Konečně se na mě usměje štěstí, po večeři se všichni přesouvají k poslednímu drinku do pracovny a sledují olympiádu s Milošem. Hovoří se o Číně a o sportovních disciplínách. V následujících dvaceti třiceti minutách s úlevou uvěřím, že se možná nakonec nebude jednat o takovou společenskou katastrofu.

Pak začínají hosté odcházet.

Philippě došly otázky.

„Tak už bysme taky měli jít,“ upozorním šetrně manžela.

„Já vím,“ souhlasí neurčitě Miloš. „Ale já čekám na to zapálení olympijské pochodně – to bývá nejbombastičtější…“

S posledními hosty si šly lehnout Philippiny děti.

Poté její manžel.

„Milošku, prosím tě, pojď, nemůžeš se dodívat doma?“ téměř žebroním.

„To už musí končit,“ protestuje Miloš. „Prošvihnul bych ten úplnej závěr!“

Vysílám do Číny úporné prosby, aby zahájení olympiády okamžitě ukončili. Marně.

Plochu stadionu obsadí dva tisíce osm bubeníků. Jen do mě!

Komentátoři zmíní příští olympiádu v Londýně (důrazná připomínka, abych na léto 2012 nic nedomlouvala).

Toužím zavrtat se do postele a mít tuhle pitomou olympiádu z krku.

Philippa zjevně také.

„Omlouvám se, ale já už si půjdu lehnout. Tak kdybyste tady pak všechno pozhasínali, prosím?“

Němě kývnu.

Nad Pekingem explodují tisíce ohňostrojů.

Opakuji si, že jsem přece nemohla doufat, že bude Miloš tak mimořádně talentovaný, a jinak naprosto normální.

Tak tady ho mám, ve vší jedinečnosti.

„Ale uznej, holči, že takovou show jsi ještě neviděla! Taková dokonalost, až trochu hrůzostrašná, nepřijde ti?“

„To jo,“ hlesnu, když otáčím vypínačem v hale. Hrůzostrašný to bylo, o tom žádná.

Nasedneme do auta, Miloš se šťastně noří do svého diváckého zážitku.

A já se musím začít šíleně smát, protože mi nic jiného ani nezbývá.

À propos

Od té doby uběhla spousta vody. S Philippou jsme pozvolna standardizovaly vztahy; časem dokonce jednou rozšafně nabídla, že bychom mohli společně povečeřet. Ihned jsem ji svým hurónským smíchem ujistila, že vím, že se jedná o vtip.

Určitou výhodou se ukázalo, že se o naší společenské nepřizpůsobivosti dozvědělo najednou hned několik potenciálních organizátorů takovýchto večeří, takže se radikálně omezil počet pozvání. Inu, kam nás nepozvali, tam jsme nezklamali!

štědrák

Takže Nesem vám noviny proběhlo, bohužel se zaškobrtnutím.

„Je nervózní,“ vysvětluje kvapně máma (babička) Milošovi, který je zřetelně jediným členem rodiny, který tomu může eventuálně uvěřit. (My ostatní souhlasně kýváme.)

Tichá noc (po dvou falešných startech) bez chyby.

Přesun k vánočnímu stromku, kde je jen velmi těžké ubránit se dojetí.

Stojíme při sobě, i Bobbi se k nám lepí v náhlém záchvatu všeobjímající soudružnosti.

Bobíka máme z útulku teprve necelý rok, ale jako by nám chtěl splatit naši velkorysost svou láskou. Až s ním jsem plně pochopila, jak může člověk přilnout ke psovi.

Dva psy už jsme měli. Démonického Chrudoše, jehož nevyzpytatelnost se navždy podepsala v obličeji francouzského scenáristy Jeana-Clauda Carrièra. (Scenáristova reakce mi připomněla scénu z knihy Pěna dní; požádal totiž o nůžky, aby si odstřihl proužky kůže, jež mu svým chrupem vykousl z líce Chrudoš. Brrr!) A pak Pepíčka, černého labradora se zlatým srdcem – a osobností zcela potlačenou dominantním bloodhoundem.

Pepíček se u nás dožil požehnaného věku; budiž mu země lehká. Ačkoli zrovna vánoční období ve mně nevyvolává ty nejoblíbenější vzpomínky.

Vybavuji si, jak jsme před dvěma lety postavili do obýváku čerstvě uříznutý vánoční strom.

A jak si Pepík, sužovaný artritidou a začínající demencí, vyložil tuto skutečnost poněkud mylně jako fakt, že už nemusí on jít ven za stromy, nýbrž že stromy přišly dovnitř za ním. Jak jen to říct… Zatímco někdo si mohl obrazně stěžovat, že našel pod stromečkem hovno, já ho tam našla doslova. Posléze už na věci nic nezměnilo, ani když jsme strom odklidili. Pepíček se už k venčení venku nevrátil.

No nic.

Teď tu stojíme u rozzářeného stromu, všichni tak či onak zasaženi.

Za pár okamžiků usedneme kolem stolu a kluci začnou na střídačku roznášet dárky.

Snažím se představit si, co by si každý z nás skutečně nejvíc přál. Nějaké ty nikdy nevyslovené, utajené touhy.

Miloš. Nejspíš usínat už o půlnoci (a vstávat nadále až odpoledne!). Táta. Hm. Znovuobnovit lesk brněnské opery? Máma. Najít čokoládovou polevu, která perfektně ztuhne a leskne se. Andy a Jim? Určitě být společně najati do profesionální basketbalové ligy NBA. A já?

Já bych si přála získat kontrolu nad sebou a jídlem.

To bych si přála.

Kontrola

Že jsou svátky záhulem pro dietu, není žádná novinka.

Teď jde o to vrátit se k rozumnému stravovacímu režimu.

Mám strašný hlad.

Opravdu se snažím omezit přísun jídla, ale nepůjde to.

Nepopsatelná síla mě žene do kuchyně. Podvědomě cítím, že tam najdu odpovědi na své otázky.

Ačkoli ne – nemůžu sama sebe zklamat!

Vracím se zpátky do pracovny. (Pracovnou označuji tu místnost s klavírem a svým počítačem. To je ta místnost, kam jdu psát, abych následně zjistila, že už dvě hodiny hledám na internetu odkazy na světle hnědé kozačky.)

Proč vůbec musí dieta znamenat, že člověk jí míň? Proč ne víc?

Ačkoli – neexistuje jakási polévková dieta, při níž čím víc člověk sní, tím víc zhubne?

Trefa do černého!

Skutečnost, že mám tak báječný plán, mi dovolí vrátit se bez výčitek do kuchyně. Otevřít ledničku, spíž. Vmžiku mám v jedné ruce misku oříšků, ve druhé chipsy a v puse několik koleček paprikového salámu. Přesunu se k počítači, který se stal zásadním nástrojem mého na dosah vzdáleného hubnutí.

Do vyhledávače zadám: hubnoucí polévka.

K vlastnímu překvapení zjišťuji, že k tématu existuje nesčetně odkazů. Očividně mám možnost zhubnout mnoha způsoby.

Ovšem takový výzkum bude vyžadovat více času. A také více chipsů.

Mnohem víc chipsů, jak se ukazuje.

Za dalších dvacet minut je jasné, že zatímco jsem našla pár receptů na jakési vývary z cibule a mrkví, dietě jsem se spíš vzdálila.

Chipsy i oříšky jsou dojedené, sýru zbývají čtyři plátky (dětem k snídani! Matko, tvé děti jsou dosud ve vývinu, dokážeš si utrhnout sýr od úst? Samozřejmě!).

Propánakrále, jsem tam, kde jsem byla! uvědomuji si zoufale.

Nepanikařit. Hlavně nepanikařit!

Dobře, došlo k (další) dietní chybě.

Pojďme si tedy říct: dnes bylo dnes a s dietou začnu od zítra.

To je nápad!

Mám pocit, že jsem nemohla udělat moudřejší rozhodnutí.

Plán začít s dietou zítra ze mě snímá veškerý pocit viny. Ba co víc, nabádá mě, abych využila tohoto večera – stejně již časově spadajícího do období před dietou – a dopřála si jiné věci, které si od zítřka už nikdy nedám.

Čokoláda?

Proč ne; je to naposledy!

Keksy s oříškovým máslem? Ty mě ani nikdy nelákaly, ty kupuji kvůli dětem.

Ale neměla bych je ochutnat právě proto, že je dávám dětem?

Musím!

A když už je řeč o dětech… Kde jsou ty čtyři plátky sýra?

Kluci si můžou vzít ovesné vločky.

Mnohem zdravější.

Všichni budeme zdravější.

Už od zítřka.

Jen co dojím tu kokosovou zmrzlinu (aby mě během diety zbytečně nelákala).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Snědla dětem sladkosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.