TRITON

Praha / Kroměříž

STANISLAV BENDL

ŠKOLNÍ KÁZEŇ

V TEORII A PRAXI

Učebnice pro studenty učitelství

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Bendi, Stanislav

Školní kázeň v teorii a praxi: učebnice pro studenty učitelství /

Stanislav Bendi. - 1. vyd. - Praha: Triton, 2011. - 208 s.

ISBN 978-80-7387-432-2 (váz.)

371.5

- školní kázeň

- učebnice vysokých škol

371 - Školství (organizace) [22]

37.016 - Učební osnovy. Vyučovací předměty. Učebnice [22]

ŠKOLNÍ KÁŽEŇ

V TEORII A PRAXI

Učebnice pro studenty učitelství

Stanislav Bendi

Stanislav Juhaňák - TRITON

Stanislav Bendl

Školní kázeň v teorii a praxi

Učebnice pro studenty učitelství

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Autor:

doc. PaedDr. Stanislav Bendl, Ph.D.

Katedra školní a sociální pedagogiky

Univerzita Karlova v Praze, Pedagogická fakulta

Recenzovali:

doc. PhDr. Tomáš Kasper, Ph.D.

doc. PhDr. Julius Sekera, CSc.

doc. PhDr. Stanislav Střelec, CSc.

© Stanislav Bendl, 2011

© Stanislav Juhaňák - Triton, 2011

Cover © Renata Brtnická, 2011

Vydal Stanislav Juhaňák - Triton,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-432-2

Obsah

Předmluva

1 Úvod

Otázky kázně v dětské literatuře

Společenská a dobová podmíněnost kázně

Učitelství a „ žákovství ” jako riziková povolání

Kázeň jako cíl výchovy

2 Kázeň jako ochrana žáků a učitelů

Kázeň jako ochrana dítěte ve škole

Kázeň jako ochrana učitele ve škole

3 Vymezení a reinterpretace kázně

Definice kázně a školní kázně

Soudobá interpretace kázně

4 Projevy školní nekázně

5 Diagnostika (ne)kázně

Pozorování

Příklady a náměty pro pozorování (ne)kázně ve škole Zóna vyrušování žáky

Škálování

Dotazník

Analýza školní dokumentace

Projektivní techniky

Rozhovor (interview)

Akční výzkum

Prvky a cíle akčního výzkumu

Druhy akčního výzkumu

Možnosti aplikace akčního výzkumu

6 Příčiny (faktory) nekázně

Není žák jako žák aneb Princip svobodné vůle

Kombinované faktory

Metoda pokusu a omylu

Schéma kázeňských faktorů

Teorie „ příčin ” neukázněného chování

Obecná teorie nekázně

Dreikursova teorie rušivého chování

Které faktory má učitel ve své moci?

Vývojový moment (ne)kázně - přehled věkových zvláštností dětí a mládeže

Učitel jako řidič

7 Modifikace chování (techniky založené na operantním podmiňování)

Principy operantního učení (behaviorální techniky) pro výchovu ve škole

Techniky modifikace chování ve škole

Pravidlo vyhasínání a jeho aplikace

Pravidlo tvarování (formování) a jeho aplikace

Programy zpevňování (posilování) a jejich aplikace

Pravidlo generalizace a jeho aplikace

Pravidlo rozlišení (diskriminace) a jeho aplikace

Pravidlo modelování (napodobování) a jeho aplikace

Pravidlo přesycení (nasycení) a jeho aplikace

Systematické posilování a jeho aplikace

Počáteční obecný postup v oblasti modifikace chování ve škole

Shrnutí k technikám modifikace chování

8 Východiska školní kázně

Portrét ukázněného žáka

Respektování potřeb dítěte a jejich harmonizace s potřebami spolužáků, požadavky školy a společnosti

Prospěšnost kázně

Naplňování práv dítěte

Dosažitelnost kázně

Přirozenost nekázně

9 Opatření na podporu kázně ve škole

Co udělat předtím, než se rozhodneme přistoupit ke kázeňskému zásahu

Specifické kázeňské programy

Program na zlepšení kázně ve třídě

Vlastní návrh řešení kázně ve škole

Platforma „ škola ”

Platforma „ vedení školy ”

Platforma „ učitelé ”

Platforma „ žáci ”

Postup učitele ve věcech nekázně aneb Učitel jako lékař

Učitel jako lékař

Postupy zaměřené na řešení konkrétních projevů školní nekázně

Obecný postup zaměřený na řešení školní nekázně

Řešení konfliktu se žákem

10 Závěr

Literatura

Summary

Rejstřík

Předmluva

Kázeň je úhelným kamenem výchovy, momentem mravní výchovy, pevnou osou a základní kostrou školního života, zárukou bezpečnosti žáků i učitelů, podmínkou efektivního učení.

Přes tyto své nesporné klady je kázeň (disciplína) často vnímána negativně. Jednak proto, že znamená či předpokládá určité omezování člověka, jednak kvůli jejímu častému ztotožňování s tresty. Sousloví typu „disciplinární řízení” či „disciplinární komise” již předem vyvolávají u lidí asociace s trestáním, nikoli s odměňováním.

Tak jako lze hovořit o různých druzích kázně (školní, dopravní, církevní, stranická, nemocniční, pracovní, otrokářská), můžeme uvažovat o jejích odstínech, neboť i když budeme uvažovat o kázni školní, jistě připustíme, že její podoba se školu od školy poněkud liší. Při hodnocení kázně vždy záleží na tom, v jaké situaci či v jakých podmínkách se objevuje a čemu napomáhá, čemu slouží, tj. jaký má účel. S hodnocením kázně je to v mnohém podobné jako s hodnocením nože či skalpelu, který se v rukou vraha stává vražedným nástrojem, kdežto v rukou chirurga nástrojem uzdravení pacienta.

Jelikož je kázeň situační kategorií, záleží její hodnocení na situaci, ve které se uplatňuje, a na kontextu, ve kterém působí. Pokud budeme chtít pojem kázeň „odstřelit”, poukážeme pravděpodobně na sešikovaná a zfanatizovaná vojska nacistického Německa, tuhý režim v sektách či částečně zprofanovaný termín uvědomělá kázeň. Když budeme chtít kázeň naopak obhájit nebo dokonce „vynášet do nebes”, připomeneme, že s kázní roste výkon, upozorníme na věc tolik známou ze sportu, že „papírově” slabší mužstvo porazí favorita díky kázni (dodržování stanovené taktiky, organizaci hry), a neopomeneme dodat, že kázeň funguje jako nástroj ochrany dětí ve škole (například před šikanou, drogami).

K důvodům, proč je možné aplikovat na kázeň situační momenty, patří nepochybně fakt, že se úzce váže k mravní výchově, a v mnohém se s ní dokonce překrývá. Znamená to, že za určitých okolností může být porušení kázně považováno za správný, potřebný a chvályhodný čin, stejně tak jako za jiných okolností lze striktní dodržování kázně, respektive norem chování, hodnotit jako chybný a odsouzeníhodný akt.

U kázně je nejdůležitější a zároveň nejobtížnější rozhodnout, v jakých věcech se podřizovat, do jaké míry se podřizovat, kdy se ještě podřizovat a kdy už nikoli, neboť to odporuje zdravému rozumu, humánnosti či mravnosti. Odpověď na výše uvedené otázky se navíc komplikuje tím, že kázeň je situační kategorie, což znamená, že pro jinou situaci, pro jiný kontext se hodí jiný typ kázně. Něco jiného je, když budeme uvažovat o kázni v armádě, něco jiného pak, když budeme mít na mysli kázeň v nemocnici, ve škole, v rodině, v zaměstnání, v politické straně, v zájmové organizaci či ve sportovním klubu. Abychom naznačili, jak komplikovaného problému se vlastně dotýkáme, připomeneme, že například u již zmiňované armády můžeme (či lépe: musíme) ještě činit rozdíl mezi tím, zda máme na mysli fungování armády v době míru nebo její činnost během válečného konfliktu.

S průlomovými myšlenkami, které se dotýkají vztahu kázně a zdravého rozumu, respektive kritického myšlení, se můžeme setkat v díle Mistra Jana Husa, představitele a vůdce českého reformního hnutí, usilujícího o nápravu křesťanské církve a společnosti důsledným respektováním novozákonních ideálů. Husův názor na právo člověka (jakéhokoli věku, tedy i dítěte) odmítnout nesmyslný příkaz, respektive vytknout výše postavenému člověku (formální autoritě) provinění proti mravnosti (mravnost tenkrát splývala s křesťanským učením), je vysoce aktuální i v současné době. Za života Jana Husa, kdy lidé slepě poslouchali představitele církve a rodičovská autorita byla něčím nezpochybnitelným, se však jednalo o názor neuvěřitelně pokrokový, až kacířský (z hlediska tehdejšího způsobu života a uspořádání společnosti).

Lidé, kteří navštěvovali Betlémskou kapli (vešlo se jich tam na tři tisíce), aby si poslechli Husovo kázání, mohli mimo jiné slyšet: „Když představený rozkazuje svému podřízenému, aby dal almužnu, a tím ožebračil svoje děti - v takových případech nemáme poslouchat, ani papeže. Když přece otec je spíše povinen živit své děti než dávat almužnu jiným.” I nám jsou tato slova dodnes srozumitelná. „Je proradné tvrdit, že člověk vyšší svým stavem nemůže být kárán od poddaného, který jej mravně převyšuje. Může tedy v tomto případě právem - podle pravidla lásky - kárat syn otce, dcera matku, podřízený představeného a žák svého učitele.” Vybízet lidi, aby se sami nad věcmi zamýšleli a nedbali příkazů těch, kteří jim vládnou, bylo v tehdejší době velice odvážné. Není divu, že se Hus díky svým veřejně hlásaným názorům dostává do sporu nejen s pražským arcibiskupem, ale i s papežem.

Zdá se, že ústředním vodítkem, jak se rozhodnout v situaci, kdy se máme někomu podřizovat, je užívání kritického myšlení (selského rozumu), které vztahujeme k dané situaci, k danému kontextu. Zde je ovšem třeba dodat, že současně (a to celou věc opět komplikuje) musíme brát v úvahu vývojový moment, tj. musíme přihlížet k věku jedince, který se má podřizovat. Námi uvedené „ústřední vodítko” musí proto být částečně „korigováno” věkem. Jinak bychom mohli snadno dospět k závěru, že si malé dítě může dělat, co chce, pokud je jeho chování výrazem jeho „kritického myšlení” či spíše kritického (nesouhlasného, odmítavého) vztahu k příslušné normě chování.

Ve vztahu ke kritickému posuzování norem chování v zásadě platí, že normy jsme povinni dodržovat - bez ohledu na míru naší kritičnosti - pokud se jedná o situaci, kdy norma představuje zákon v právním slova smyslu nebo pokud jsme se dobrovolně stali členy nějaké instituce, organizace či pokud vykonáváme povinnou službu, popřípadě činnost uloženou státem (základní vojenská služba, povinná školní docházka).

V oblasti školní kázně se tedy otázka kritického myšlení může maximálně vztahovat na slušné a kultivované vyjádření nesouhlasu s nějakým pravidlem školního řádu či nepsanou normou, kterou prosazují pedagogičtí pracovníci, a to zejména v případech, kdy splnění příkazu, tj. podřízení se ukládané normě, by ohrožovalo zdraví dítěte (žáka), popřípadě v situacích, kdy sami učitelé nedodržují normy chování, které jim ukládá školní řád nebo Pracovní řád pro zaměstnance škol a školských zařízení.

Případ pozitivní deviace, tedy situace, kdy porušování normy hodnotíme z hlediska vyššího principu mravního či s odstupem času kladně, se váže spíše k životu v nedemokratických režimech, kdy disidenti sice porušují oficiální právní normy příslušného státu, ovšem normy totalitní a nehumánní, přičemž jakýkoli - byť kultivovaný - projev nesouhlasu s danou normou je tvrdě perzekvován.

Vysokoškolská učebnice, kterou držíte v rukou, se zaměřuje na oblast základního školství. Jejím jádrem je návrh opatření k podpoře kázně ve školách, tj. jak k prevenci nekázně, tak k její nápravě a k vedení žáků ke kázni. Jejím vnitřním poselstvím je rehabilitace kázně (zdravé, uvědomělé kázně) a prezentování kázně jako nástroje ochrany žáků a učitelů ve školách.

Rady a návody v ní obsažené je třeba chápat jako doporučení či jako „zásobník nápadů”, kam mohou studenti v rámci pedagogických praxí nebo později jako začínající učitelé či vychovatelé v případě potřeby sáhnout. V žádném případě se nechceme tvářit, že máme patent na kázeň nebo že jsme právě objevili „kázeňský svatý grál”. Výchova a školní život přináší tolik rozmanitých, nečekaných, komplikovaných, absurdních a překvapivých situací, že není možné všechny předpokládat a připravit se na ně teoreticky. Zároveň, a v tom spočívá obtíž i romantika výchovy, si nemůžeme být nikdy stoprocentně jistí, že při dodržení všech výchovných zásad, principů a doporučovaných postupů dosáhneme kýženého cíle. V tomto smyslu musí být dobrý učitel velice pohotový, tvořivý, flexibilní a hlavně trpělivý. Můžeme ukázat směr, naznačit cestu, nabídnout zásady a metody práce s žáky, můžeme upozornit na četná úskalí vychovatelské práce, můžeme upozornit na hrubé chyby, kterých by se ve své práci s dětmi měli učitelé vyvarovat, v žádném případě však nemůžeme zaručit, že se naše doporučení vždy a za všech okolností setkají s úspěchem. Ostatně, kdyby tomu tak bylo, nebylo by učitelské povolání příliš zajímavé, nepodobalo by se leckdy detektivní práci (například ve smyslu pátrání po příčinách neukázněného chování) a žáci by už asi nebyli žáky, nýbrž naprogramovanými roboty.

Učebnice je adresována především studentům učitelství pedagogických fakult a dalších vysokých škol, vyšších odborných či středních škol, které vzdělávají budoucí učitele nebo vychovatele.

Na začátku každé kapitoly studenti najdou klíčová slova, respektive slovní spojení, která jim „napoví”, s čím se v dané kapitole seznámí. Na konci kapitol jsou formulovány úkoly, které mohou sloužit jednak k tomu, aby si ověřili porozumění textu a orientaci ve zkoumané problematice, jednak schopnost aplikovat získané informace v praxi.

Učebnice může sloužit jako inspirace i učitelům v praxi. Nepřímo je věnována také dětem, které potřebují ochranu před zvůlí spolužáků, jakož i dětem, které potřebují ochranu samy před sebou, neboť - jak vyplývá z četných výzkumů - závažná nekázeň ve škole koreluje s budoucí kriminální dráhou jedince.

1 Úvod

KLÍČOVÁ SLOVA:

classroom management, paradox dobře ukázněné školy, kázeň v dětské literatuře, historická a společenská podmíněnost kázně, nejisté rodičovství, dětská konzumní kultura, rodičovská terapeutická kultura, učitelství a „žákovství” jako rizikové povolání, ideál sebekázně

Problematika kázně, autority, svobody, odpovědnosti, práv a povinností, hodnot a morálky patří v současné době k velmi ožehavým otázkám nejen v odborných kruzích (pedagogové, psychologové, sociologové, filozofové), ale také v okruhu široké laické veřejnosti. Řadu otázek řeší ve svých důsledcích nejen teoretici, ale i praktici, a to v prostředí rodiny i školy. U dnešních dětí a mládeže se stále více objevují projevy citové plochosti, agresivity, bezohlednosti a morálního relativismu, což nachází svůj negativní odraz v podobě kázně ve školách.

Nekázeň žáků ve školách představuje jeden z hlavních stresorů jak dětí, které plní roli školáků, tak učitelského povolání. Projevy školní nekázně jsou častým důvodem obav a strachu žáků ze školní docházky, jakož i jedním z hlavních důvodů, proč učitelé opouštějí své povolání a proč absolventi pedagogických fakult nenastupují učitelskou dráhu.

V řadě západních zemí, zejména anglosaských, vedla neúnosná míra kázeňských problémů ve školách a složitost fenoménu kázně ke konstituování pedagogické subdisciplíny zvané „Classroom Management”. Některé práce z této oblasti byly přeloženy do češtiny (Cangelosi, 1994; Petty, 1996; Pasch, Gardner, Langerová, 1998).

Naším cílem je přispět k vytvoření školy, ve které panuje zdravá kázeň, chcete-li, dobrá kázeň. Jak vypadá taková škola, která se pyšní zdravou kázní, vyjádřil z obecného hlediska velice výstižně americký pedagog W. Ch. Bagley v knize „School discipline” (1915) prostřednictvím tzv. paradoxu dobře ukázněné školy. Podle autora je paradoxem dobře ukázněné školy, že „kázeň” je zde nápadná svou nepřítomností. Jinými slovy, ideálem kázně ve škole či ve třídě je stav, kdy o kázni není třeba vůbec hovořit, není třeba se o ni starat čili pokládá-li se za věc zcela samozřejmou: „Jestliže inteligentní pozorovatel ve své zprávě o třídě nemusí se o kázni ani zmíniti, je to důkazem, že třída byla vskutku dobře disciplinována.” (Bagley, 1915, s. 1 - použit Kádnerův volný překlad: Kádner, 1926, s. 1145)

Otázky kázně v dětské literatuře

Kázeň a otázky s ní související tvoří běžnou součást lidského života. Dospělá společnost, kmenová společenství, skupiny, komunity a rodiny se vždy snažily nějakým způsobem působit na děti a mládež, aby se chovaly v souladu se zavedenými normami chování, tj. ukázněně podle potřeb a tradic daného uskupení. Kromě celé řady forem působení na děti a mládež a jejich ovlivňování směrem ke kázni se postupem času stala kázeň také předmětem literárního zpracování, a to jak v rámci beletristické literatury, tak poezie. Mnozí autoři knih (říkanek, básniček, povídek, románů) pro děti a mládež zdůrazňovali důležitost kázně pro život člověka.

Veršované apely na kázeň dětí se objevovaly například v tvorbě českého básníka, katolického kněze a spisovatele knih pro mládež Františka Douchy (18101884). Autor vydával každým rokem útlé knížečky určené k „probuzení a pěstění ctností, které se hodí pro věk dětský a mladický”.

V Douchově tvorbě hrálo výraznou roli náboženství, které si klade bezpodmínečné nároky na mravnost a morálku. Podle autora má být dítě vychováváno k poslušnosti, a to hned k několika autoritám: k Bohu, k rodičům, k učiteli. Také proto se v jeho verších nejzřetelněji prosazuje apel na pořádnost, pilnost, pracovitost, bohabojnost, vlastenectví, ale také například na otužilost. Autor současně poukazuje na absolutní a nedotknutelnou autoritu rodičů, jakož i povinnost dítěte splatit v dospělosti svůj „dluh” rodičům.

Doucha apeluje na to, že pravidla je nutné člověku vštěpovat již v raném mládí, aby se jimi mohl řídit a nesešel ze správné cesty. Z tohoto pohledu plní určitou orientační a ochrannou funkci v životě dítěte a mladého člověka. Autor sám se zhošťuje tohoto úkolu následujícími verši z oddílu „Mravné průpovědi” (Doucha, 1863, s. 8-10, 13, 16).

Cokoli zlým skutkem

býti poznáváme,

toho s bedlivostí

varovat se máme.

Boha ústy jen vyznávat

ještě dosti není;

slušno věrně zachovávat

jeho naučení.

Nábožným a bohabojným

ten jen v pravdě sluje,

kdo vždy dobrým skutkům hojným

život zasvěcuje.

Otce, matku – milé dítky!

celým srdcem vždy milujte!

Ve všem, kde vám síla stačí,

upřímně jim posluhujte!

Dítkám, jež pro otce, matku

mají čest a dobré přání,

dává Pán Bůh za tu vděčnost

hojné štěstí, požehnání.

Buď k lidem vždycky zdvořilý,

každému slušnou dávej čest;

kdo drží na mrav spanilý,

od hodných lidí vážen jest:

dbání dobrého spůsobu

překrásnou dává ozdobu.

Kdo svou práci s jasnou tváří

bez reptání vykonává,

tomu se za jeho vlídnost

všechna čest i chvála dává.

Dítě, které nikdy neposedí,

ať na smutný toho konec hledí!

Kázni se u některých autorů přikládala taková vážnost, že se její nerespektování spojovalo s motivem smrti. To je i případ Františka Douchy, který apeloval na kázeň dětí za pomoci tohoto motivu. Zejména v básních určených starším dětem apeluje na to, aby děti časně vstávaly, nelenošily a nelelkovaly, protože čas je nesmírně drahý. Tak je tomu i v jedné sloce jeho básně „Ranní doba” (Doucha, 1885, s. 40).

Čas je drahý, nenabytný

kdo ho moudře neužívá,

v životě nic nepořídí,

„na prázdné se ruce dívá”.

A právě smrt je nejpádnějším argumentem k tomu, aby člověk využil vyměřený čas co nejsmysluplněji (tj. prací, učením či modlitbou) a nezameškal ani chvilku. Neposlušné děti potom nechává Doucha ve svém díle za trest zemřít, přičemž se nezdrží ani výčitek rodičům. Těm vytýká nedůslednost a rozmazlování, které vede ke zkáze, a důrazně upozorňuje na to, k čemu by nebylo vůbec došlo, KDYBY...

Podobným směrem jako František Doucha se ubíral i jeho současník Karel Alois Vinařický (1803-1869), rovněž básník a autor literatury pro děti a mládež. Jeho verše mívají často naučný charakter a jsou určeny zejména malým dětem. V souvislosti s problematikou kázně se nabízí připomenout jeho báseň „Nedbalý žák”, jejíž úvodní verše znají snad všechny děti a jež představuje výzvu k vzornému školáctví: Ivánku náš, copak děláš...? Báseň končí optimisticky, což je - vzhledem k věku dětí, kterým je určena - jejím pedagogickým kladem. Ivánek se nakonec polepší a stane se z něho pilný, bystrý a hodný školák.

Pokud se jedná o prózu, nelze v souvislosti s tématem kázně nevzpomenout knihu Jana Karafiáta „Broučci”. Tato kniha byla - zejména v době svého vzniku - svým způsobem „školou kázně” pro děti. Poprvé vyšla v roce 1876 a nesetkala se s příliš velkým ohlasem. V roce 1893 na ni však upozornil svou recenzí v časopise „Čas” J. Herben a dal tak podnět k tomu, aby se rozšířila mezi čtenáře a později i proslavila. Druhého vydání se „Broučci” dočkali až v roce 1912.

Knihou se nese spisovatelovo přesvědčení (z dnešního pohledu poněkud problematické), že člověku je uloženo žít v poslušnosti a odevzdat se do vůle Boží. Kázeň je v Karafiátově knize představována jako něco, bez čeho se člověk neobejde, bez čeho není možné žít. Každý člověk musí být ukázněný, aby ho měl Bůh rád, aby netrápil (nezarmucoval) ostatní, aby se jemu samému nic nestalo.

Hned v úvodu je mladým čtenářům představen malý hrdina - Brouček - jako neposlušný rošťák. Maminka i tatínek s ním mají velké trápení, ale doufají, že se naučí poslušnosti a že z něho nakonec bude dobrý brouček.

Ale Brouček přece foukal, a už by to byl málem zhasil, kdyby byla maminka honem nepřiložila trochu suchého chvojí. Plamen vyšlehl, za ním se valil kouř, a Brouček počne křičet a křičí a křičí a leze ze stříšky dolů. „Ach maminko, maminko, ach, ach maminko!” - „A copak zas, Broučku?” - „Ach maminko, když mně ten kouř vlezl do očí!” - „Vidíš, ty škaredý Broučku! Dobře tak, když nechceš poslouchat! Nevíš, co ti tatínek přikazoval a zač se ráno modlíme? Počkej, počkej, já to všecko povím.” (Karafiát, 1989, s. 8)

O tom, že otázka kázně (poslušnosti) a nekázně (neposlušnosti) může být někdy dokonce otázkou života a smrti, se snažila maminka přesvědčit Broučka pohádkou, kterou mu vypravovala před spaním.

„Tak byl jednou jeden kocourek a jedna kočička. Už je tomu dávno. Kocourek byl všecek krásný černý jako uhel a kočička všecka krásná bílá jako mléko. A měli se rádi. Tu se jim jednou narodila koťátka. Tři, dva kocourci a jedna kočička.

A tak se začali hádat, a hádali se a hádali, a pak se začali strkat, a strkali se a strkali, až strčili do kamen. Kamna se zbořila, oheň se vysypal, ve světnici to začalo hořet, police, postel, almara, stůl, všecko hořelo - a koťátka chtěla utéci, ale dveře byly zavřeny. A tak křičela a křičela, ale oheň je přece sežral. A když přišel tatínek a maminka, už byli kocourci a kočička spáleni a chaloupka byla spálena, a všecko bylo spáleno, protože byla koťátka neposlušná.

A tatínek a maminka plakali. A tam nedaleko byl kopec, oni na něm pověsili zvonec a zvonili a zvonili a zvonili, a už je té pohádce konec. Bim bam, bim bam, bim bam -” (Karafiát, 1989, s. 21-22)

Trest za zlobení, respektive za neposlušnost, je zde velmi vysoký, vlastně absolutní. Pohádka do značné míry připomíná známé pohádky „O kůzlátkách” nebo „O Smolíčkovi”, které rovněž dětem ukazují, jaké nebezpečí jim hrozí, když nebudou poslouchat své rodiče. I v nich se platí za neposlušnost. Tyto pohádky, na rozdíl od té, kterou vyprávěla maminka Broučkovi, však mají šťastný konec a z tohoto pohledu jsou možná přiměřenější dětskému posluchači.

Pokud se týká dalších souvislostí, které se tak či onak dotýkají kázně, objevují se v Karafiátově knížce apely v podobě jednoduchých sdělení dětem, aby nezabíjeli broučky, aby se pěkně chovali ke zvířatům. V knížce je dále vylíčena solidarita a obětavost broučků, kteří se snaží dopravit zraněného Broučka domů (poté, co byl zasažen kloboukem chlapce, který se po Broučkovi ohnal) a zachránit ho. Je zde pěkně vystižen výchovný moment, který míří na rozvoj sociálního cítění dětí. Broučci vůči sobě nejsou lhostejní, pomáhají si. A tak by tomu mělo být i v lidském životě. Poslušnost, která je v knížce často vztahována k Bohu, nabývá dokonce významu ve smyslu sousloví „poslušně zemřít”. Karafiát nechává broučky poslušně zemřít, přičemž vysvětluje dětem, že nemají být smutné, jelikož se jedná o přirozený řád světa, který řídí Bůh. A protože hodní broučci Boha poslouchají, je všechno v pořádku. Přestože se kázeň či poslušnost spojovaná s Bohem jeví pro dnešní děti jako velmi vzdálený motiv, má - jak je patrno z následující ukázky - velmi zjemňující funkci.

„Broučci, copak vy nechcete poslouchat?” - „Ach, my chceme poslouchat, ach, my budeme poslouchat, jenom nám neumírejte!” - „Tak když vy chcete poslouchat, chcete, abych já byla neposlušná? Pán Bůh mně všecky hříchy odpustil, a když si mě nyní chce vzít, měla bych nechtít? Nic neplačte, jenom pěkně poslouchejte!” (Karafiát, 1989, s. 89)

Literatura pro děti a mládež, jak je patrné z Douchovy a Karafiátovy tvorby, byla dříve orientována především výchovně, přičemž důležitou roli v ní hrál Bůh.

Dnešní dětská literatura je však v mnohém jiná. Ve vztahu ke kázni vychází z předpokladu, že kázeň je sice nezbytná, ale výsadou dětství je pravidla kázně porušovat. Pochopení a dodržování norem je pak záležitostí zmoudření a znakem dospění.

Společenská a dobová podmíněnost kázně

Krásná literatura odráží vnímání kázně v dané společnosti a v dané době. Je svého druhu výpovědí o přístupu k dětem, líčí kázeňské metody a prostředky, které jsou typické pro určitou společnost v dané fázi jejího vývoje. Podoba kázně, ať už ve škole nebo v rodině, je úzce svázána s životem ve společnosti.

Kázeň nelze vypreparovat ze sociální reality. Člověk nežije na opuštěném ostrově jako Robinson, ale je členem širšího společenského systému, který v zájmu své existence a svého fungování vyžaduje po svých příslušnících dodržování určitých pravidel. Charakter těchto společenských norem, způsob jejich vynucování a kontroly, jakož i podoba mravů, tradic, zvyků a obyčejů v dané společnosti, se promítá do fungování dílčích sociálních útvarů, institucí a organizací.

Obecně lze konstatovat, že kázeňský systém ve škole odráží systém, který se nachází v širší společnosti (Smith, 1969, s. 292). Z této premisy vyplývá řada pevných vazeb mezi společností a výchovně vzdělávacím systémem. Jak se mění a vyvíjí společnost, tak se také proměňuje škola. Zároveň, byť menší silou, působí škola na dění ve společnosti.

B. O. Smith (1969, s. 292) píše, že systém kázně charakterizující společnost se v západním světě přesouval od užití síly (násilí) k přesvědčování a odtud směrem k sebeovládání. Stejný, paralelní vývoj se objevuje i ve školním systému. V počátcích byl řád zajišťován donucováním a nátlakem, později však nastupují přesvědčování a sebeovládání, aby nahradily sílu. Avšak - jako obecně ve společnosti - když přesvědčování a sebeovládání selhávají, musejí učitelé sáhnout po síle.

Kázeň v různých společnostech nabývá různých podob. Tyto společnosti se od sebe nemusí odlišovat pouze z historického hlediska (jinou podobu měla kázeň v téže společnosti ve středověku a jinou má v novověku), ale též podle toho, jaký způsob obživy ve společnosti převažuje, jaké náboženství je pro danou zemi charakteristické, o jaké politické zřízení se jedná, v jakých klimatických podmínkách se daná země nachází či, což částečně sdružuje předchozí odlišné podmínky, zda se jedná o země západního nebo východního světa.

V současné době je na knižním trhu k dispozici řada publikací, které se zabývají problematikou chování dětí a kázně žáků ve školách (Bendl, 2003; Čapek, 2008; Kyriacou, 2005; Martínek, 2009; Ondráček, 2003; Ondrejkovič, 2009; Slomek, 2010; Vašutová, 2008; Vojtová, 2008). Obtížnosti výchovy a potažmo problematiky kázně v současné době, a tím i dobové a společenské podmíněnosti kázně, se dotýká Matulčíková (2008, s. 82), která upozorňuje, že „výchovné procesy ... se odehrávají v kontextu zpochybnění tradičních hodnot a nástupu relativně nových hodnot, které jsou spjaté se životem v tržní společnosti.”

Nedávno vyšla publikace W. J. Dohertyho (2006), která nese signifikantní název - „Kdo koho vychovává?”. Tato publikace se svým způsobem úzce váže k problematice dobové podmíněnosti kázně, když hovoří o dnes tak rozšířeném jevu, který autor pojmenovává jako nejisté rodičovství, kdy se rodiče bojí uplatnit svou autoritu, stanovit jasná pravidla chování a kontrolovat jejich dodržování. Příčiny nejistého rodičovství, které dětem příliš povoluje, spatřuje Doherty jednak v tzv. dětské konzumní kultuře, jednak v tzv. rodičovské terapeutické kultuře.

V rámci dětské konzumní kultury jsou děti považovány za spotřebitele rodičovských služeb. Dochází tak k nevyváženému stavu, kdy chybí jedna strana této lidské rovnice, tj. děti, které plní své povinnosti ve vztahu k rodině a společnosti. Tento autorův postřeh - převedeno na školu a učitele - až nápadně připomíná pojímání žáka jako klienta, zákazníka, který má vždy pravdu a kterému jako dodavatelé služeb musíme vždy vyhovět.

Pokud jde o rodičovskou terapeutickou kulturu, autor se tímto souslovím snaží upozornit na situaci, kdy se rodič stává dětským terapeutem, která nahlíží na dítě jako na osobu vyžadující zvláštní péči, kterou může poskytnout pouze profesionál, popřípadě vyškolený rodič. Ve vztahu k nevhodnému, respektive neukázněnému chování dětí je podstatné, že se od terapeuta očekává, že se bude neustále věnovat svému „klientovi”. To mj. znamená, že jednak musí umět klienta přijímat se vším všudy, jednak mu nesmí nic nařizovat, ba dokonce ho ani kritizovat.

Dopady obou rodičovských přístupů na chování (kázeň, mravy) dětí jsou zřejmé jak ve vztahu k chování dětí v rodině, tak v souvislosti s chováním žáků ve škole, které je výrazně ovlivňováno výchovou dítěte v rodině.

Doherty navíc tvrdí, že rodič (a my můžeme klidně dodat, že potažmo i učitel) se někdy musí rozzlobit a tím dát jasný signál, že se něco v chování dítěte (žáka) musí změnit, a to hned. Připomíná, že v řadě dnešních rodin to vypadá, jako by právo hněvat se náleželo pouze dětem. Tvrdí dokonce, že „strach projevit hněv je kořenem současné rodičovské impotence” (Doherty, 2006, s. 54). V této souvislosti se nepřímo dotýká i některých moderních alternativních škol či směrů, které se v řešení kázeňských problémů odvolávají na autory typu T. Gordona či H. Ginotta. Přesvědčivě dokazuje, že některé „superhumanistické” přístupy doporučované těmito autory k řešení problémového chování musí v řadě případů (situací) nutně selhávat. Přestože autor pojednává o výchově v rodině, lze jeho postřehy a závěry často vztahovat i na školní prostředí, kdy se například řada učitelů bojí rázně a jednoznačně zakročit proti hrubé nekázni žáků, protože se bojí, že budou obviněni z nátlaku a zastrašování dětí, neprofesionálnosti, neschopnosti udržet si kázeň nerepresivními postupy či z používání nehumánního přístupu, popřípadě metod a prostředků, které se příčí humanistické pedagogice.

Učitelství a „žákovství” jako riziková povolání

Prostředí jedné americké školy, hodina biologie:

Jedna z dívek vykřikla. Noah se pootočil a spatřil, jak Lydia Lipmanová vyskočila ze židle a pokouší se uniknout z dosahu spolužáka, který s ní pracoval na pokusu. Byl to Taylor Darnell. Ozývaly se rány o dřevo: Bum, bum, bum, jak Taylor vrážel jehlu do žáby. Po desce stolku se rozstříkla krev.

„Taylore! Taylore! Přestaň s tím!” zasáhla paní Horatiová.

Bodal dál. Bum, bum. Žába vypadala jako zelený hamburger. „Pětka plus,” hučel si Taylor pro sebe. „Na ten test jsem se učil celý týden! Nemůžete mi dát pětku plus!”

„Taylore, běž do ředitelny!”

Bodal do žáby o to zuřivěji. „Nemůžete mi dát tu zatracenou pětku plus!” Učitelka ho popadla za zápěstí a pokusila se mu odebrat jehlu. „Okamžitě jdi za slečnou Cornwallisovou!”

Taylor ucukl a shodil mrtvou žábu z lavice. Skutálela se Amelii do klína, dívka s výkřikem vyskočila a malá mrtvolka se rozpleskla o zem.

„Taylore!” rozkřikla se učitelka. Znovu ho popadla za zápěstí, a tentokrát ho přiměla, aby jehlu upustil. „Okamžitě opusť třídu!”

„Do hajzlu s tebou!”

„Cos to říkal?”

Vstal a smýkl židlí o zem. „Do hajzlu s tebou!”

„Jsi z této třídy s okamžitou platností vyloučený! Celý týden jsi byl podrážděný a choval ses neuctivě. Tak tady to máš, hochu. Odejdi odsud!”

Taylor kopl do židle. Dopadla do uličky a narazila na stolek. Učitelka ho chytila za košili a snažila se s ním vypochodovat ke dveřím. On se jí však vykroutil a strčil do ní, takže se zapotácela dozadu. Dopadla na lavici a převrhla nádobu. Ta se rozbila a žáby se dostaly na svobodu. Začaly poskakovat pryč jako vlnící se zelený koberec.

Paní Horatiová pomalu vstávala a v očích jí svítila zuřivost. „Postarám se o to, aby tě vyloučili ze školy!”

Taylor sáhl do batohu.

Paní Horatiová ztuhla při pohledu na zbraň, která se mu ocitla v ruce. „Polož to!” přikázala mu. „Taylore, polož to!”

Výstřel ji zasáhl podle všeho do břicha. Zapotácela se dozadu, sevřela si břicho a s nevěřícím výrazem se zhroutila na podlahu. Čas jako by se zastavil, přestal existovat na jeden nekonečný okamžik a Noah se přitom jenom s hrůzou díval na jasný pramínek krve, který mu proudil k teniskám. Potom ticho prořízl vyděšený dívčí výkřik. V další chvíli se okolo něj rozpoutal nepředstavitelný chaos. Slyšel, jak židle padají na podlahu. Zahlédl dívku, která utíkala, klopýtla a dopadla koleny do rozbitého skla. Vzduch jako by byl zastřený krví a panikou.

Zazněl další výstřel.

Noahův pohled přejel v pomalém záběru po prchajících tělech. Spatřil, jak se Vernon Hobbs kácí kupředu a naráží do lavice. Ze třídy byla jedna změť rozevlátých vlasů a kmitajících nohou. Zdálo se mu, že on jediný se nedokáže pohnout. Nohy jako by mu uvízly v nějakém zlém snu před probuzením a tělo odmítalo poslechnout příkazy jeho mozku: Běž! Běž!

Pohledem přelétl zpět po celém tom chaosu až k Tayloru Darnellovi. Ke své hrůze zjistil, že revolver nyní míří na Ameliinu hlavu. Ne, prolétlo mu myslí. Ne! Taylor vystřelil.

Jako kouzlem na Ameliině spánku vytryskl pramínek krve a stružkou zvolna stékal na tvář. Dívka však přesto zůstala stát. Oči měla doširoka otevřené a zaostřené na hlaveň zbraně jako odsouzené zvíře. „Prosím tě, Taylore”, zašeptala, „prosím tě, nedělej to...”

Taylor opět pozdvihl zbraň.

Noahovy nohy se najednou uvolnily z toho ochromení, kterým je poutal zlý sen. Tělo se dalo do pohybu. Mozek zaznamenal najednou nespočet detailů. Spatřil, jak Taylor zdvihl hlavu a tvář obrátil k Noahovi. Vnímal, jak obloukem zvedá zbraň. Zahlédl v Taylorových očích výraz překvapení, když se na něj Noah vrhl.

Z hlavně vylétla další kulka. (Gerritsenová, 2000, s. 42-43)

Možná si až do konce citace někteří z vás mysleli, že se jedná o skutečnou událost. Pro ty mám dvě zprávy. Jednu dobrou a druhou špatnou. Ta dobrá je, že se jedná o ukázku z thrilleru z lékařského prostředí, ve kterém za zvýšenou agresivitu dětí mohl jakýsi hormon vylučovaný neznámým druhem bezobratlých živočichů. Potud se tedy jedná o čistou fikci. Druhá, horší zpráva, spočívá v tom, že realita na některých amerických školách bývá někdy ještě horší, o čemž se můžeme přesvědčit při sledování televizního zpravodajství nebo čtení denního tisku. Kniha navíc celou záležitost svým způsobem ještě idealizuje, protože zatímco v reálném světě jsou podobné projevy brutality záležitostí pouze lidských bytostí, zde se tak stalo „vinou” záhadného druhu živočichů.

Uvedená pasáž v podstatě věrně líčí jeden z extrémních pólů „dětské” agresivity - střelbu na základních a středních školách, která je nejčastěji spojována se školstvím USA. Výše uvedená ukázka tedy zase tak velkou sci-fi rozhodně, bohužel, není. Ač je v evropském prostředí tato „specialita” americké mládeže, střílet učitele a spolužáky, ojedinělou záležitostí, neměli bychom se oddávat bláhovým snům o „šlechetnosti” našich teenagerů, neboť je otázka, zda tento „uspokojivý” stav není pouze důsledkem horších možností evropské mládeže dostat se ke střelným zbraním.

Pravdivý školní horor

Můj kamarád, učitel pražské základní školy, mi před nedávnem líčil situaci v jedné třídě šestého postupného ročníku, kde také učí. Nejvíce iritující je podle něho pocit bezmocnosti. Rodina nefunguje, nespolupracuje se školou, žák se neustále ohání svými právy.

Jeho nekázeň je sice závažná, ale ne natolik, aby bylo dítě přes odpor matky posláno na vyšetření do pedagogicko-psychologické poradny, popřípadě umístěno do diagnostického ústavu. A tak učitelům nezbývá než hodiny v této třídě doslova přežívat. Na nezvladatelného žáka z 6. ročníku nic neplatí. Nikdo s ním nic nesvede. Vyrůstá v nepříznivém prostředí. Vychovává ho babička, matka je prostitutka. Ve třídě neustále vyrušuje, provokuje učitele, odmítá spolupracovat. Učitelce výtvarné výchovy odmítá dát žákovskou knížku a na její výzvu, aby s ní šel do ředitelny odpoví: „Nikam s tebou nepudu, ty krávo. Jdi si třeba vyhonit kundu do křoví!”

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Školní kázeň v teorii a praxi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.