Richard D. Evans

Conan a Krvavá hvězda

OBSAH

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

1. kapitola

Conan se opřel o hrušku cestovního sedla a spokojeně se rozhlédl po rovině, která se před ním rozprostírala. Nevysoká pahorkatina ho propustila ze svých spárů a přehledná planina se táhla až ke vzdálenému městu. Vysoká zelená tráva se vlnila od obzoru k obzoru. Vůně květin dráždila chřípí koně, který neustále pofrkával a potřepával hlavou. Cimmeřan mu pevnou rukou přitáhl uzdu. Kůň se zastavil.

Slunce ozařovalo vzdálené město, takže vypadalo jako z pohádky. Cimmeřan ho pozoroval spokojenýma očima plnýma očekávání příjemných věcí. V jediném okamžiku se obraz vzdáleného města změnil. Zešedlo a nabylo olovnaté barvy. Conan přejel rychlým a bystrým pohledem po obloze. Hledal bouřkový mrak, který způsobil takovou změnu. Nikde nic. Slunce dál pálilo tak, jak zářilo vždy na začátku podzimu.

Obrovitý jezdec si protřel oči a znovu se podíval na vzdálené město. Po tmavém příkrovu ani památky.

Conan se protáhl a otřepal si z kazajky prach, usazený během dlouhého a nudného putování. Chřípí se mu rozšířilo. Blížilo se opět město, blížilo se pití, ženy a…

„U Croma,“ zabručel obr.

Kůň pokračoval v cestě směrem, kterým ho vedla zkušená ruka pětadvacetiletého válečníka.

Vbrzku se před oběma tyčily hradby pyšného hlavního města Brythunie Dargesu. Vysoké, kamenné a dobře udržované hradby města by odradily každého nájezdníka. Jejich ozubený ochoz Conanovi připomínal vykotlaný chrup jednoho starého kouzelníka, s nímž se válečník před nedávnem setkal v malé napůl vypálené vesničce. Stařec měl pošetilý nápad, chtěl Cimmeřana uřknout. Než však stačil kouzlo doříct, praskla mu šíje pod hrubým stiskem obrovy pravice.

Conan se pečlivě rozhlédl. V dálce si všiml vysokého prachového oblaku. Ušklíbl se a vydal se tím směrem. Bylo mu jasné, že tam bude brána do města. Nespletl se.

Před branou se rozkládal pestrý stanový tábor kočovníků a lidí, kteří neměli na zaplacení pokojů v hospodách Dargesu. Conan sice moc peněz neměl, ale nikdy si takovými drobnůstkami nelámal hlavu. Pomalu projížděl kolem velkých i malých pestře pomalovaných stanů. Slabý vítr nadouval látku a pleskal s ní o podpěrné tyče. Odevšad stoupal dým ohnišť, na nichž ženy vařily jídlo. Drobná, hnědá nahatá děcka se míhala po celém prostranství a svým vřískotem zvyšovala všeobecný hluk. U jednoho ze stanů se poodhrnul závěs a vykoukla odtud zarostlá tvář. Oči staršího muže lhostejně sklouzly po jezdci, jakých tu projíždělo denně stovky, a stočily se k ohništi, u něhož pracovaly dvě ženy pod dohledem hubeného bojovníka. Se zalíbením sledovaly obláček páry, který stoupal nad velkým hliněným hrncem plným masa.

Před koně Conanovi najednou vyskočila pitvorná dívčí postavička. Tenké nožky vířily prach tanečními kroky a dlouhé světlé vlasy zametaly cestu před Cimmeřanovým koněm v hluboké úkloně. Pružné dívčí tělo hyzdil velký hrb, který ji měnil v karikaturu ženy.

„Pane,“ zvonil její příjemný hlas a přehlušoval okolní hluk, „obětuj jakýkoli peníz bohu poutníků Mareshovi a bude ti vždy nakloněn při tvých cestách.“

Vztyčená ruka vypadala jako labutí krk, ale o malou chvilku později její pohyb spíš připomněl malého nebezpečného hada. Její levička pevně držela Cimmeřanovu uzdu. Už už se chtěl rozmáchnout a nakopnout vlezlou dívčinu, když se jí podíval do očí. Svítila v nich nelidská rudá záře.

„Budeš jeho pomoc potřebovat! Budeš vbrzku hodně cestovat,“ zazněl tentokrát její hlas tak tiše, že si Conan nebyl jistý, zda se mu to nezdálo.

Pustila uzdu a uskočila stranou. Než se však stačila odvrátit a zmizet v davu, vylétl z obrovy ruky malý měděný peníz a mířil jí přesně mezi oči. Bleskurychlý pohyb malé ruky nedal minci dolétnout.

„Střež se cest, které se vlní jako mořský příboj! Doufej, že bozi budou při tobě stát, pane,“ dolétl k němu ještě její hlásek.

Cimmeřan zamyšleně sledoval, jak se šikovně proplétá davem, až mu zmizela z očí někde u kamenné stěny města, která zblízka už nevypadala tak dobře udržovaná jako z dálky. Obrovské kameny, z nichž se hradby skládaly, obrůstal mech a tu a tam se ve škvírách uchytily i slaboučké kmínky stromů.

Obrovitý válečník projížděl městem a hledal místo, kde by ustájil koně a ubytoval se. Křivolaké a špinavé uličky Dargesu ho nakonec vyplivly na náměstí, kde právě popravovali nějakého zloděje. Conan se zájmem ze sedla sledoval profesionální práci kata. Měl odtud dobrý přehled. Na vysokém lešení potaženém zeleným plátnem se onen šlachovitý muž pohyboval až s nečekanou virtuozitou a elegancí. Byl do půli těla nahý a na ramenou měl přehozený rudý šátek. Zručnými pohyby nařezával kůži na zádech a rukou zloděje připoutaného na šikmo postavené lavici. Nad náměstím se nesl vysoký ječivý nářek mučeného. Potom odchlípnuté kousky kůže zachytil neohrabaně vypadajícími kleštěmi a strhával odsouzenci z těla pruhy kůže. Odhazoval si je k nohám, kde na ně už čekal trpaslík, aby z nich upletl složitě tvarovaný copánek uzlů, které v sobě nesly jakýsi nepochybně zlověstný význam. Co chvíli poměřoval jeho délku hůlkou, hezky vyleštěnou častým používáním.

„Tak se stane každému zloději, který bude přistižen na území našeho milovaného krále Alazida při krádeži,“ vyřvával katův pacholek povinnou větičku.

Po chvíli se trpaslík vztyčil, mávl rukou na kata a zavřeštěl vysokým, pisklavým hlasem:

„Cop dosáhl povinné délky.“

Pak se vzduchem mihla dlouhá a těžká čepel dvouručního meče. Uder byl tak silný, že se meč zasekl až do lavice. Katův pomocník zakvičel ještě jednou, tentokrát však s hlavou popraveného ve vysoce zdvižené ruce.

„Tak se stane každému zloději, který bude přistižen na území našeho milovaného krále Alazida při krádeži,“ nesl se jeho takřka dětský hlásek rozlehlým náměstím a odrážel se od křivolakých průčelí dvoupatrových domů.

Conan se ušklíbl a uznale pokývl nad dokonale provedeným sekem, předvedeným katem. Pak otočil svého vysokého, šlachovitého hnědáka a namířil si k hospodě, která zabírala větší část jedné ze stran náměstí. Dav se už rozcházel a hodně přihlížejících proudilo právě tam.

Nad vchodem zářila rudou barvou vyvedená písmena v brythunštině. Hlásala, že jde o podnik „U oka Murehadova“. Conan pokývl hlavou. Vzpomněl si na pověst o zlém božstvu daleké Vendhye, jehož jediné oko prý vidí všechno na světě. Slyšel také, že jeho socha měla mít ono oko z ohromného rudého zaqolitu a v něm se ukrývala veškerá moc divokého boha.

„S tím koněm jeď dozadu,“ zakřičel podomek stojící ve dveřích hostince a mávl rukou doprava.

Conan přikývl a namířil do úzké špinavé uličky, která ho zavedla ke stájím. Domy, mezi nimiž projížděl, ani zdaleka nevypadaly tak honosně, jako ty na náměstí. Páchlo to tu močí a ještě čímsi jiným, obtížně rozeznatelným.

Ustájil koně. Ve dveřích stáje stál chlap s jednou náušnicí a opíral se o veřej. Měl na sobě koženou zástěru.

„Dáš mu, co potřebuje,“ mávl Conan směrem ke koni.

Chlapík beze slova přikývl. Cimmeřan zamířil ke dveřím v koutě stáje, za nimiž bylo slyšet hluk hospody. Když je otevřel, překvapilo ho, že nevchází přímo do šenku, ale do krátké chodby, z níž vedly schody nahoru k pokojům. Otevřené dveře odkrývaly lákavý pohled do kuchyně. Odtamtud se linula vůně pečeného masa tak silná, že obr jen polkl.

Z kuchyně vyšel mohutný chlap s ještě mohutnějším břichem. Na to, jak vypadal, se však pohyboval lehce. Utřel si mastné ruce do zelené plátěné zástěry, která už byla notně flekatá.

„Co chceš?“ zeptal se, a po delším zkoumavém pohledu dodal: „Pane.“

„Pokoj, a potom trochu jídla a pití.“

„S ubytováním problémy nebudou,“ odvětil muž, „zato s trochou jídla asi ano,“ zachechtal se hostinský. „Protože ta trocha v tvé představě může znamenat víc, než je moje kuchyně schopná dodat.“

„Nebude tak zle,“ zabručel kupodivu smířlivě Cimmeřan.

„Půjdeme nahoru,“ mávl muž rukou ke schodům, „dáš si tam věci.“

Procházeli dlouhou chodbou v prvním patře. U šestých dveří se muž zastavil.

„Tady je tvůj pokoj,“ a zase po chvilkovém odmlčení dodal ono slůvko: „Pane.“

Conan vešel dovnitř a jedním pohledem přelétl prosté zařízení pokoje, sestávající z postele, malého stolu a jedné masivní židle. Dveře měly zevnitř velkou závoru. Zámek, kterým se zamykaly, byl už hodně starý, takže klíč se svou velikostí hodil i jako zbraň.

Conan šel po schodech dolů a pečlivě zkoušel, které schody vržou a které nikoli. Věděl, že takovéhle znalosti by se mu mohly někdy hodit.

Zašel se podívat na svého koně, jestli dostal všechno, co měl. Spokojeně kývl, poplácal hnědáka po zadku a ten mu odpověděl přátelským kopnutím do dřevěných dvířek ustájení. Obr se otočil, prošel stájí a ocitl se v šenkovní místnosti.

Posadil se ke stolu z těžkých dubových desek, jehož povrch byl otřískaný mnoha generacemi pijáků. Ruce položil na desku a prst mu začal sám od sebe objíždět necudný obrázek vyrytý do stolu. Lavice pod ním zaskřípěla, ale vydržela jeho váhu. Opřel se zády o nabílenou zeď a rozhlédl se po místnosti. Veliký sál křižovaly porůznu postavené stoly, mezi nimiž se míhalo několik sklepnic. Osvětlení zajišťovaly svíce usazené v rozložitých stojanech a malá okénka potažená měchýřem z mořských ryb, jimiž prosvítalo světlo. U stropu se na dlouhých provazech houpaly sušené tykve rostliny Mizareh, které měly pijáky chránit před cizími kouzly. Vzduch tu byl těžký, ale vůně svíček poměrně úspěšně přebíjela pach nemytých těl, rozlitého vína a spáleného masa. U dveří do kuchyně visel na zdi dlouhý obouručný meč s prapodivně tvarovaným košem. Přímo pod ním seděl u malého stolku stařec a jednou rukou si pohazoval několika malými kamínky. Létaly vzduchem jako živé.

Conan sáhl k pasu a nahmatal hubený váček. Ušklíbl se, ale pro dnešek hodil starosti za hlavu. Na stole se mu vbrzku objevil velký cínový talíř s kusem pečeného masa, několika plackami a veliký džbán vína, z něhož si naléval do čárkami a kolečky zdobeného cínového poháru. Čas v pohodě plynul a Conan si vynahrazoval dlouhou nepřítomnost v civilizaci.

„Ty si myslíš, že nejsem dobrý strážce chrámu?“ vřískl ve vzdálenějším koutě hospody vyhublý dlouhán oblečený do hnědého koženého přehozu a rozmáchl se pěstí na hřmotného vojáka, který seděl proti němu.

Vazoun ve flekaté kožené kazajce uhnul svištící pěsti a zachechtal se: „Kdyby byl jediný pořádný zloděj v tomhle prašivým městě, tak už byste dávno Krvavou hvězdu neměli.“

„Jenže ji chrání kletba,“ odsekl dlouhán. „Tu hlídat nemusíme, protože na ni si nikdo netroufne. Kdo by kradl vlastní smrt?“ zachechtal se chrámový strážce.

„Třeba ta kletba už není tak silná,“ zapochyboval voják. „Třeba už vyčichla…“ Jeho zbrázděná tvář vyjadřovala nejistotu.

„Tak to zkus,“ popichoval ho vyhublík. „Ukradni ji a do roka tě máme zpátky jako živou mrtvolu i s Krvavou hvězdou. Nikdo ji neukradne,“ dodal přesvědčeně.

Natáhl se po poháru a vypil jeho obsah na jeden lok a pak s ním udeřil o stůl. Bylo to znamení pro sklepnici, aby mu znovu dolila. Oči už měl krhavé a chvílemi těžko artikuloval.

„Murehad si své poklady uchrání sám,“ zablekotal strážce a ruka, o niž byl opřený, se mu smekla, takže udeřil hlavou o stůl.

Conanovi neuniklo jediné slůvko. Nikdo by na něm ale nepoznal, že naslouchal hlučnému sporu ve vzdáleném koutě hospody.

Nicméně, jakmile se oba chlapi začali chystat k odchodu, vytáhl z měšce zlaťák z Ophiru, který vysoce cenili v celém civilizovaném světě, a hodil ho kolem spěchající sklepnici. Popadla ho ještě v letu a zářivě se na obra usmála. Nebyla to žádná krasavice a měla už leccos za sebou, a tak se ani příliš nedivila, když se Cimmeřan na ní odmítavě zašklebil.

Obr zmizel zadním vchodem přes konírny tak nenápadně, že by si nikdo z návštěvníků nebyl schopný vzpomenout, jestli se něco takového vůbec přihodilo.

Nebylo daleko k půlnoci. Přestože byl konec léta z uliček táhl chlad. Do nosu praštil Cimmeřana pach odpadků, který sem přivál vítr z Dolního města. Conan se bystře rozhlédl, aby se zorientoval ve skoro úplné tmě. Oběhl dům a zůstal stát ve stínu, který panoval v úzké uličce vedoucí přímo na náměstí. Velký prostor ozařovalo jen několik čadících lamp u vchodů do domů. Uprostřed se jako tmavá hromada tyčilo katovo lešení, na němž byla stále ještě vystavená mrtvola popravené zloděje. Oba muži, kteří Conana zajímali, se vypotáceli z hospody a dali se po náměstí směrem vpravo, kde, jak si Conan vzpomněl, zahlédl přes den jakousi věž. Plížil, se za nimi v uctivé vzdálenosti. Oba opilci dělali takový hluk, že ho v žádném případě nemohli slyšet. Hubený chrámový strážce se potácel ode zdi ke zdi a neustále hrozně nadával. Po jednom zvláště vydařeném úderu o vyčnívající roh domu upadl na všechny čtyři.

„Vstávej, ty troubo,“ láteřil jeho kamarád a marně se snažil vyhublého strážce dostat na nohy.

„Dej mi pokoj,“ vzpíral se dlouhán. „Nech mě bejt. Vyspím se tady a ráno…“

„A ráno tě zavřou, že jsi nepřišel do služby! U Kalena! Že já hlupák jsem ti slíbil…“ vztekal se voják.

„Mně je tady dobře,“ huhlal vyhublík a hlavu měl napůl ponořenou do splašků, které stékaly prohlubní v dlažbě směrem k hradební zdi.

Za chvíli se však chrámový strážce přece jenom trochu vzpamatoval a byl schopný pokračovat v cestě. Prošli klikatými městskými uličkami až k mohutným kamenným hradbám královského hradu. Byly ještě o dobrou polovinu vyšší než městské. Šli už skoro tri čtvrtě hodiny cestu, kterou by za střízlivá urazili za čtvrtinu té doby. Conan chvíli uvažoval, že je opustí, ale pak si uvědomil, že bude lépe, když se opilým strážcem nechá vést. Chvíli uvažoval o tom, že oba okrade, ale pak se rozhodl, že dnešní noc je vhodná pro lepší práci.

„Tak,“ plácl voják chrámového strážce do zad, „tady odtud to máš už jenom kousek… Dojdeš sám. Musím sejít vyspat. Zítra mám… Nebo, že by už dneska?..“ zvrátil hlavu dozadu a zadíval se kalnýma očima na úzký srpek měsíce. „Dneska mám stráž,“ škytl a znovu plácl vychrtlého dlouhána do zad.

Ten se probral k životu a zaskřehotal nejasným hlasem:

„Já už sloužím.“

A znovu upadl. Voják ho opět zdvihl a postrčil ho do nejhlubšího stínu vrhaného domem s pečlivě zavřenými okenicemi. Dlouhán zmizel a podle čvachtavých kroků, které se pomalu vzdalovaly, Conan usoudil, že tam je nějaký průchod, nebo úzká ulička.

Jakmile voják zmizel za rohem, rozeběhl se Cimmeřan měkce, jako obrovská kočka, za chrámovým strážcem. Zmizel ve stínu průchodu a po chvíli, když si jeho oči přivykly ještě větší tmě, zjistil, že je v zadním traktu obrovského chrámu.

V poslední chvíli uskočil do výklenku, když uslyšel rázné kroky dvou mužů na obchůzce.

„Ne všichni jsou okalové,“ pomyslel si a ušklíbl se.

V ruce se mu objevila dlouhá dýka, možná by se jí dalo říct mečík. Avšak v Conanových rukách vypadala drobně. Vzal si ji jako pojistku proti prozrazení. Nikdy nechodil neozbrojený, ale meč si neměl čas s sebou vzít.

Tentokrát ji však nemusel použít. Dvoučlenná stráž prošla kolem bez nejmenšího podezření, že je strašně blízko k smrti.

Všechno utichlo a Conan se vydal na obhlídku. Dýku měl neustále připravenou. Procházel temnými chodbami, které jako by neměly konce. Ve výklencích stály sochy. Všechny opakovaly jediný motiv – muže, který měl čtyři ruce a tři nohy. Stál mírně pokrčený a obě levé ruce měl napřažené výhružně kupředu. Výklenky nebyly v pravidelných vzdálenostech od sebe a navíc některé byly prázdné. Proto se Conan vždy ujistil, že jde o sochu a ne o strážce. Jeho postup to nesmírně zpomalovalo. Pomalu začínal mít tohoto nepochopitelného chrámu dost.

Nakonec se však do svatyně dostal. Zářilo tu nesmírné množství svící, takže tu bylo světlo jako ve dne. Cimmeřan se rozhlédl a i jeho, který viděl mnohé bohaté chrámy, překvapila nádherná výzdoba ústřední chrámové modlitebny. Zlatem se tu určitě nešetřilo. Prolamované a jakoby krajkovím zdobené oblouky podpíraly vysoký vykládaný strop blízko u vchodu. Někde v polovině chrámu přecházel ve vysokou kopuli. Její vnitřek se blyštěl mnohobarevnými pablesky. Conan chvíli stál a zíral nahoru, a až po chvíli rozeznal v slabém světle svící, že celá kopule je vyložená mozaikou z drobných barevných kamínků a vytváří obraz jakési bitvy. Z jediného oka příšerného trojnohého boha zářil rudý paprsek a rozřezával vejpůl postavu, kterou nebyl v mdlém světle Conan schopen rozeznat.

Pozlacené stěny odrážely světlo svící, až oči přecházely. Množství soch ho trochu mátlo. Jezdil však očima a hledal něco, čemu by se dalo říct Krvavá hvězda. Nic takového však neviděl. V zadní části ohromného sálu, jen tu a tam rozděleného silnými vyřezávanými sloupy, stála socha boha Murehada. Jeho uctívání sem zanesli uprchlíci z Vendhye. Měl opravdu obrovské oko, jenže ho měl částečně namalované rudou barvou a částečně ho umělec stvořil poskládáním z malých kamínků, které se v silném světle třpytily jednotlivými fasetami. Vypadalo to, že bůh neustále přejíždí svým ohromným okem po chrámu a sleduje, co se tu děje. Tentokrát však trojnožec seděl na nízké kulaté sedačce ze zeleného dřeva a své čtyři ruce měl založené v bok.

V chrámu nebylo úplné ticho. Bylo slyšet tichounké popraskávání svící a odkapávání vosku, dopadajícího z výšky na zem.

„Zřejmě se tu jeho krvavý kult uchytil,“ uznale kývl hlavou Cimmeřan. „Jenže… Odtud se nedá nic odnést… Všechno je příliš veliké. A kromě toho to určitě nebude celé ze zlata,“ ušklíbl se. „Tolik ho nemohli kněží nashromáždit. Nebo snad ano?“

Conan se zaposlouchal. Někde, až na hranici slyšitelnosti, chrámem zněl jakýsi zvuk. Vibroval a kolísal. Nebyl to zpěv, alespoň ne takový, jaký Cimmeřan znal. Nebyl však nepříjemný.

Jeho pátravý zrak padl na dvojici malých, ale masivních dvířek nalevo od sochy boha, která měřila určitě víc jak patnáct stop. Rozhlédl se a využil galerie, táhnoucí se kolem celého chrámu, aby se k dvířkům nepozorovaně dostal. Když byl přímo za sochou, chrámem se náhle rozezněl ohlušující zpěv. Na opačné straně se s třesknutím otevřely prolamované zlacené kovové dveře, vysoké možná i deset stop. Do svatyně se nahrnul dav mnichů v žlutých kutnách. Přišli všichni hlavním vchodem.

Cimmeřan se však nemohl spoléhat příliš dlouho na své štěstí, a tak se rychle vyšvihl na bohatě zdobený vyřezávaný sloup, podpírající strop vlevo od bohovy sochy, a rychle vyšplhal až na hlavici, za niž se skryl. Jen jednou byl blízko k prozrazení. To když jeho dlouhá, ostrá dýka, kterou si na tuto výpravu vzal místo svého oblíbeného meče, hlasitě cinkla o mramor sloupu. Zvuk však zanikl ve sborovém zpěvu. Conan se pohodlně uvelebil na masivní hlavici sloupu ve stínu, který vrhala galerie obtáčející celý chrám. Velkou prostoru i se sochou boha Murehada měl před sebou.

Mniši se rozestoupili a středem se blížilo k soše boha procesí. Uprostřed skupinky obzvláště otrhaných mnichů šla mladá dívka ve stejně rozedrané kutně. Měla dlouhé, hnědé, rovné vlasy, které jí spadaly až na plná prsa a rámovaly kulatý křídově bílý obličej, z něhož vynikalo výrazné obočí. Mělo tvar dvou stříšek umístěných těsně vedle sebe. Cimmeřan si všiml, že má velmi tenké rty. Nesla se tanečním krokem, což ji ještě víc vydělovalo z davu mnichů, kráčejících nahrbeně, na mírně pokrčených nohách, s hlavami skloněnými.

Došli do poloviny vzdálenosti od dveří k soše a skupinka padla na kolena. To byl zřejmě povel i pro ostatní. Kromě dívky se všichni vrhli tváří k zemi a nikdo se nedíval k soše. Mniška padla na tvář až jako poslední. Po chvíli se však převrátila na záda a plazila se bez pomoci rukou směrem k soše. Hlavu měla zvrácenou dozadu a upřenýma očima zírala do tváře svému bohovi. Na hladké podlaze to nebyl až tak velký problém. Conan však jasně viděl, jak jí po chvíli začal z čela kapat pot. Přes snadnost, s jakou se po podlaze pohybovala, to asi nebylo nejjednodušší. U schůdků poprvé použila ruce a obrátila se na břicho. Vzepřela se a vylezla vzhůru. Pak vstala a natáhla se přes obrovy nohy k břichu sochy. Chrámem stále ještě zněl monotónní zpěv. Slova byla jednoduchá, právě tak jako nápěv. V písni se neustále opakovalo slovo Murehad. Mniška se opřela o mohutně vyklenutý spodek sochy a udeřila do něj plochou dlaní. Zpěv přerušil lahodně znějící kovový tón.

Mniši zmlkli.

Na břichu sochy se odklopila malá dvířka a dívka z dutiny vytáhla obrovský, nádherně vybroušený rubín. Otočila se k davu mnichů, zdvihla ho v pyšném gestu nad hlavu a zazpívala vysokým čistým hlasem modlitbu na počest svého boha:

„Pán jest náš, jenž nám vládne, Murehad jest jméno Tvé, klaníme se Tobě, v noci i za dne, Murehad jest jméno Tvé, běda tomu, na něhož Tvé oko padne, »

Murehad jest jméno Tvé, kdo zradil, toho život chřadne, Murehad jest jméno Tvé.“

Conan se ušklíbl a málem se nahlas rozesmál.

„Tak žádný zaqolit, ale obyčejný rubín,“ pomyslel si. „Jenže rubín takovéhle velikosti…“ proběhlo mu hlavou. „Za něj bude pěkně velký váček zlaťáků…“

Hlavy se zdvihly z prachu a vytřeštěné oči mnichů se vpily do světla tryskajícího z rubínu. Conana přešel smích, když viděl světlo proudící z krystalu. Světlo, které nemělo žádný zdroj!

„Bratři,“ zpěvavě pronesla kněžka, „až se rozejdeme po světě, budeme dál šířit slávu našeho boha. Jediného a nejvyššího… Vy všichni víte: kdo spatřil světlo našeho boha,“ v tom okamžiku ještě více pozvedla ruku s drahokamem, „vždycky se vrátí k místu, kde se ON nachází, k našemu chrámu v Dargesu.“

Mniši opět padli tvářemi k zemi a začali znovu zpívat. Žalm se opakoval stále dokola a jako socha stojící kněžka se vztyčenou rukou na něco čekala. Trvalo dlouho, než svit vycházející z kamene začal pomaloučku slábnout. Když zmizel docela, chtěla velekněžka uložit Krvavou hvězdu zpátky do útrob obrovské sochy.

V tom okamžiku vyskočil jeden z mnichů, z těch co byli poblíž sochy, a chtěl využít příhodného okamžiku, kdy všichni měli tváře položené na studené podlaze. Conan nepochopil, jestli mu šlo o to, aby drahokam jen na chvílí podržel v ruce, nebo jestli ho chtěl ukrást. Vrhl se k dívce. Odkud se vzal v její levé ruce krátký mečík, si ani Conan nestačil všimnout. Ostrý švih zprava doleva a mužova hlava opustila své přirozené místo na ramenou a skutálela se po schodech k prvním klečícím řadám. Vysoký oblouk horké krve ze stále ještě stojícího těla se rozstříkl do vysoké fontány a zkropil jak dívku, tak i sochu boha.

Dalším bleskurychlým pohybem skryla mečík do své kutny a drahokam zmizel opět v břiše sochy. Její pohyby byly natolik rychlé, že si tím však nebyl jistý.

Nohy bezhlavého těla se konečně podlomily. Trup se zaduněním dopadl na schody a valil se dolů. Dívka se vítězoslavně postavila nad mnichy stále ještě ležící na chrámové podlaze.

„Povstaňte, bratři!“ zazněl opět její jasný kovový hlas. „Náš pán se ubránil nepřátelské ruce, která se po něm svatokrádežně natáhla. Nikdo na něj beztrestně nevztáhne své špinavé prsty! Trest přijde vzápětí. Bůh je velký a my jsme služebníci jeho! Následujte mě v službě boží!“

Šla v zakrvácené kutně, s krvavou rukou vztyčenou vzhůru, k východu ze svatyně a ostatní mniši ji pomalu a uctivě následovali. Opět se rozezněl jejich zpěv. Dveře se pak pomalu zavřely za posledním z nich a melodie utichala.

Cimmeřan po chvíli, když se přesvědčil, že je všude ticho a klid, sjel dolů ze sloupu. Oběhl sochu a vylezl nahoru na stejné místo, kde před chvílí stála dívka. Opřel se rukou o břicho sochy, přesně tak jako to udělala kněžka. Nepodařilo se mu však úkryt ihned najít. Přejel po hladkém povrchu. Rozmázl kapky krve, které ještě nestačily zaschnout, a pak na kovově blyštícím se břiše objevil obdélník ukrytých dvířek.

Trvalo hodnou chvíli, než se mu podařilo uvést mechanismus úkrytu do chodu. Dotýkal se prstem tenoučké rýhy, až nahmatal místo, které mu povolilo pod rukou.

Nejdřív chtěl sáhnout dovnitř pro drahokam, ale pak si to rozmyslel. Jeho instinkt barbara ho varoval. I když kněžka sáhla dovnitř jen tak, jemu cosi říkalo, že by tam mohla být past. Vytáhl dýku a zasunul ji dovnitř, chtěl jí vyhrábnout rubín ven. Ozvalo se kovové cinknutí a kovový břit, který sjel velikou rychlostí před drahokam, mu málem vyrazil zbraň z ruky. Kdyby tam byl vložil ruku, usekla by mu ji tahle zákeřná sekyra jedním mávnutím v zápěstí.

Břit zůstal dole a odrážel nesčíslné pablesky čadících svící. Conan zapáčil veškerou svou ohromnou silou mečík vzhůru. Dýka se prohnula. Po chvíli nadlidského úsilí, kdy už měl Conan pocit, že je všechno ztracené, se ozvalo suché cvaknutí a břit odskočil nahoru. Obr zřejmě rozlomil mechanismus, protože kovový plát, který tvořil sekyru, nyní na mečíku volně ležel. Špičkou dýky břit nadzdvihl a druhou rukou rychlým pohybem vytáhl kámen ven. Neměl čas si otřít ruce a vzal ho tedy do zakrvácené dlaně. Cítil, že obrovský rubín ho hřeje. Byl tak velký, že ho málem nedokázal ve své obrovské dlani sevřít. Otevřel ruku a podíval se na něj. Kámen mu ležel na dlani a vycházela z něj jemná záře. Byl průzračně čirý a i když ho před chvílí umazal krví mrtvého nešťastníka, nyní na něm nebyla ani kapka.

V hloubce kamene se objevila svraštělá tvář. Dívala se na něj ledově modrýma, strašidelně starýma očima. Na hlavě nerostly vlasy, měla ji pokrytou něčím, co připomínalo nahnědlý mech. Volná kůže vzadu na hlavě mu vytvářela jakousi kápi, kterou stvoření mělo přehrnutou v místech, kde lidé mají uši. Pevně sevřené úzké rty vytvářely ústa podobná tenkému řezu ostrým nožem. Nos mu skoro úplně scházel, do hlavy mu místo něj vedly dvě velké díry.

„Dals mi napít,“ zaznělo Conanovi v hlavě. „Po dlouhé, předlouhé době mi dal někdo napít. Proto nezahyneš… alespoň ne hned!“ Vrásčitá tvářička uvnitř kamene se zašklebila pitvorným smíchem. „Máš rok na to, abys mi dodal krev Braxthuse, jinak si vezmu tvou.“

„U Croma! Co to je Braxthus?“ vydechl Cimmeřan.

Avšak v té chvíli se obraz v kameni začal zamlžovat a mizet. Conan potřásl hlavou, bleskově se rozhlédl a znovu se podíval na průzračný kámen. Nebyl si jistý, jestli se mu něco nezdálo. Pak pokrčil rameny a schoval kámen do kožené torby, která se mu pohupovala na levém boku. Obezřele si to namířil k oněm malým dvířkům, kterých si všiml ještě před podivným obřadem, jehož byl svědkem. Vůbec se mu nechtělo se vracet cestou, kterou přišel, protože z chodby se nyní až příliš často ozývaly kroky procházejících stráží.

Stál před nimi a měl na vybranou. Oboje dvířka byla stejná, nelišila se ani v jediné ozdobě, jediné řezbě. Conanovi však cosi našeptávalo, že se musí rozhodnout správně. Jestliže tak neučiní, mohlo by ho to stát krk.

Soustředil se, mírně přivřel oči a pak odhodlaně strčil do levých dvířek. S tichounkým skřípnutím se otevřela. Ve tmě za nimi byl cítit čerstvý vzduch. Cimmeřan opatrně vkročil dovnitř a držel se u zdi. Kráčel podél hladké stěny a stále čekal nějakou past. Přišla okamžitě. Jen bleskurychlá Conanova reakce mu zachránila život. Pod nohama se mu otevřela padací dvířka. Cimmeřan se v posledním okamžiku odrazil z již sklápějících se dveří a přeskočil zející propast. Na druhé straně zůstal chvíli stát a zaposlouchal se do ticha. Kdesi v hloubce uslyšel tichounké kňučivé vytí.

„Takhle přece vyjí zingarští kajmani, když mají hlad,“ blesklo mu hlavou.

Zašklebil se, když si uvědomil, čemu právě unikl.

Po chvíli se dvířka začala pomalu zavírat. Vypadalo to, jako kdyby se jim příliš nechtělo u vědomí toho, že jim kořist unikla.

Za ním vzadu klaply dveře. Conan uskočil do nejbližšího výklenku a na chvíli zatajil dech. Blížily se kroky. Odhadoval, že to jsou aspoň dva lidé. Dupali jako kdyby nesli na ramenou sudy s kvasem a hlasitě funěli. Obr se usmál, protože se těšil, že třeba kajmani přece jenom dostanou to, na co se tolik těšili.

V slabém světle, které sem přicházelo z hlavní svatyně otevřenými dveřmi, uviděl dva muže oblečené stejně jako opilec, který ho sem vlastně přivedl. Nesli skutečně jakési břemeno. Conan za malou chvíli rozeznal, že je to zřejmě mrtvola. Došli až k propadlu, které před malou chvílí málem Cimmeřana pohltilo. Zastavili se a mrtvolu pohodili na zem. Oba se postavili za ni a nohama ji posunovali směrem ke Conanovi. Netrvalo dlouho a bezhlavý trup pootevřel propadlo. Mrtvola zmizela a ještě chvíli bylo slyšet, jak naráží na stěny šachty, kterou padala. Po slabě slyšitelném šplouchnutí se poklop propadliště skřípavě zavřel. Oba muži se otočili a oddusali zase zpátky do svatyně. Malá masivní dvířka za sebou tiše, ale důkladně zavřeli.

Šel dál, stále připravený na nějaké překvapení, ale tentokrát ho už nic nepředvídaného nepotkalo. Vyšel na malé nádvoří, které obklopovala nízká zeď. Conan se na ni vyšvihl a tichounce seskočil dolů do tmavé uličky. Chrám v tomto místě zřejmě stál na nějaké vyvýšenině, a tak padal dost hluboko. Jen Conanova schopnost dopadat jako kočka na všechny čtyři a vrstva prachu a špíny y uličce, které bylo tolik, že jeho pád ztlumila, mu zachránily život.

Vydal se rychlými kroky tam, kde tušil náměstí a hospodu. Uctivě se vyhýbal všem královským hlídkám, neboť mu bylo jasné, že by jim jen velmi těžko vysvětloval přítomnost Krvavé hvězdy ve své torbě.

Tiché kroky, které uslyšel až přímo za sebou, mu prozradily nebezpečí. Vytáhl mečík a přitiskl se zády ke zdi. Ve tmě rozeznal několik stínů, které ho obstoupily.

„Dej nám svůj váček,“ sykl jeden z nich.

Cimmeřan se ve tmě jenom ušklíbl a rozmáchl se po nejbližším zloději. Jeho krátká dýka protnula se zasvištěním vzduch. Muž s tichým heknutím upadl. Jeho druzi neviděli, že vlastně upadla jen mrtvola s proříznutým hrdlem a proto se bezhlese vrhli na obrovitého válečníka. Conan bojoval v takovém klidu, jako kdyby stál pod sálajícím sluncem a celou scénu měl před sebou jako na dlani. Svaly se mu napínaly jako provazce a čepel protínala svištivě vzduch. Byl to jediný slyšitelný zvuk; který rušil noční ticho. Po chvíli se k němu přidalo supění bojujících mužů. Rány byly vedeny nejen velkou silou, ale také rychlostí, která byla ještě nebezpečnější. Odrážel rány poměrně lehce, ale přece jen si musel dávat pozor, protože útočníků bylo několik. Přehazoval si mečík z ruky do ruky, jak zrovna potřeboval. Byl rád, že jeho nepřátelé byli ozbrojeni také jen dýkami a ne meči. To by měl daleko větší práci a možná by se bez nějakého toho poranění neobešel. Jeho útoky přicházely nejčastěji shora. Využíval své výšky a obrovské síly.

Po chvíli zmizela čepel jeho mečíku v hrudníku posledního lapky. Conan bleskurychle prohledal mrtvoly a vzal si jejich váčky k sobě. Už první doteky mu prozradily, že zloději museli mít dnes v noci dobrý lov. Narovnal se a rozhlédl se. Celá bitka se odehrála víceméně v tichu, a tak se obr uklidnil. Otřel svůj mečík o koženou kazajku poslední mrtvoly a zasunul ho dozadu za opasek do pochvy.

„Už zase dlouho nikam nepojdu bez svého meče,“ rozhodl se Cimmeřan a rozeběhl se k hostinci.

Zadem, přes stáje, vklouzl do domu a stoupal rychle po schodech. Byl rád, že věděl, které schody by ho mohly prozradit. Nikdo přece nemusel vědět, že byl tak dlouho venku. Vešel do svého pokoje. Pečlivě za sebou zavřel dveře na závoru. Rozsvítil svíčku, sedl si na postel a hodil si měšce mrtvých zlodějů k nohám. Spokojeně přesypal noční úlovek do svého vlastního váčku. Vzal nyní již beztvaré kousky kůže, vyšel na chodbu a sešel opět dolů do šenku. Bylo již těsně nad ránem, a tak tu bylo ticho a prázdno. I poslední nejvytrvalejší opilci již vyspávali svůj sen, spala i obsluha. Jen y kuchyni dohasínal oheň na ohništi, na němž kuchař vařil celou noc jídla. Conan tam vhodil měšce zlodějů a spokojeně sledoval, jak po chvíli kousky kůže vzplanuly. Byly promaštěné a shořely velmi rychle.

Vrátil se do svého pokoje, zastrčil závoru a natáhl se na postel.

2. kapitola

Ohromná sousta pečeného masa zapíjel žejdlíky mírně nakyslého brythunského vína, na jehož chuť už nikdy nezapomene. Těch několik dnů, které tu strávil v poměrném klidu a pokoji, kdy odpočíval po namáhavé cestě, mu stačilo k tomu, aby opět nabral obvyklou váhu. Záměrně si nevšímal svého okolí. Avšak podvědomí mu nedalo a tak přesně vnímal všechny zajímavé lidi. Věděl, že o několik sáhů dál sedí v koutě, opřený o lokty, mladičký mnich a před ním už, co by dvě svíce vyhořely, stojí jediný pohár vína. Věděl, že kolem stolu krouží několik nevěstek, které mají zálusk na jeho obrovskou postavu, slibující příjemné zážitky, ale ještě víc na naditý váček, který mu nikterak nenápadně visel u pasu. Pod obouručním mečem u dveří do kuchyně bylo dnes prázdno, zřejmě ne každý si troufl sednout na toto privilegované místo.

U vedlejšího stolu se strhl nějaký spor. Conan se tam podíval a usmál se. Pak se podrbal ve svých dlouhých černých vlasech. Chvíli váhal, jestli se má do hádky zaplést, ale pak mu nic jiného nezbylo.

U vedlejšího stolu se hlasitě přeli dva urostlí knechti s drobným a křehce vypadajícím dvořanem. Jeden z řvoucích mužů se rozmáchl a jeho pěst mířila přímo mezi drobkovy oči. Mužík mrštně uhnul a nastavil svištící pěsti ruku s dýkou. Chlap strašlivě zařval, protože mu dýka rozřízla ruku mezi prsty až do půli dlaně, přímo mezi záprstními kůstkami. Ruka však pokračovala v započatém oblouku, i když z ní stříkala krev na všechny strany. Rána pěstí byla natolik silná, že dvořana nadzdvihla a odhodila až na Conanův stůl, kde smetl jak talíř s masem, tak i krásně tepaný cínový pohár s vínem. Dvořan zůstal chvíli otřeseně ležet. Conan vstal, přitáhl si krvácejícího chlapa a zařval na něj zblízka:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan a Krvavá hvězda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.