Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani jakkoli použita, ať už ve formě elektronické, jako fotokopie, nahrávka nebo jakkoli jinak, bez předchozího písemného souhlasu nakladatele.

Un dernier tour de piste

Copyright © Hachette Livre (Marabout), 2020

Translation © Jitka Řihánková, 2020

Ilustrace © Oksana Pinčuková

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-861-6

ARTHUROVI, HVĚZDICCE

PODPOROVANÉ NADACÍ

ÉTOILE FILANTE

PŘEDMLUVA

Villard-de-Lans, čtvrtek 21. května 2020

Kluci začali asi před deseti dny znovu trénovat… Říkal jsem si, co to se mnou asi udělá, až je uvidím, představoval jsem si, že to ve mně vyvolá zvláštní pocity. Vůbec ne! Od chvíle, kdy jsem se rozhodl s kariérou profesionálního sportovce skončit, jsem v klidu. Nemám ani výčitky, ani nelituju. Vlastně mě nouzový stav, kterým jsme si prošli, v mém rozhodnutí ještě utvrdil. Aniž bych se vzdal všeho, čeho jsem předtím dosáhl — právě naopak! —, obrátil jsem tento hodně důležitý list v životě a začal jsem si užívat toho, co mám rád a co mi tak chybělo, když jsem ještě závodil. Konečně jsem měl dost času a čistou hlavu a mohl jsem bez postranních myšlenek a povinností prožívat každý den s Hélène, Manon a Inès. Koupil jsem Manon nové kolo a rád za ní běhám, když jezdí. Často chodíme všichni čtyři na dlouhé procházky do hor. Nesu Inès za krkem a nevyčítám si to jako kdysi, kdy každá námaha musela být v souladu s tréninkovým plánem. Teď můžu svou vášeň pro sport bez omezení sdílet s rodinou, se svými blízkými. To je moje sociální pouto. Někdo chodí do kina nebo na diskotéky, aby se setkal s přáteli: já s nimi sportuju… S Émilienem Jacquelinem jezdím na kolečkových lyžích, s Loïsem Habertem na horském kole, na běžky do horského masivu Lauzière chodím s Antoninem Guigonnatem, Julienem Lizerouxem a Michelem Lannem… Co nevidět vylezeme na Mont Blanc.

Cítím se dobře, dělám si radost, jdu kupředu. Jsem stále hodně aktivní, ale vůbec mě vnitřně netíží moje bývalá práce, tak jak jsem ji chápal. Jsem klidný. Ani na vteřinu jsem nepochyboval, že jsem se rozhodl dobře, a už vůbec jsem si ani jednou neřekl: „Měl jsem skončit dřív, abych toho všeho ještě víc využil.“ Skončil jsem ve správnou chvíli.

Kdybych mohl zase začít, vrátit se o deset let zpět, vydal bych se stejnou cestou. Miloval jsem každý okamžik, dokud jsem nedospěl v životě do chvíle, kdy jsem měl chuť a potřebu dělat něco jiného.

Předevčírem mi maminka ukázala fotku, na níž mi moje dcery tleskají na loňském mistrovství Francie v běhu na kolečkových lyžích. Když jsem se na ní v pozadí našel, spontánně jsem vyhrkl: „Tamhle jsem já v minulém životě.“ Přesně tak jsem to cítil. Totálně jsem převrátil svůj život naruby, aniž bych to plánoval, a už vůbec jsem se o to nemusel nijak zvlášť snažit. Je jasné, že jsem se rozhodl dobře. Vím jistě, že jsem mohl pokračovat až do olympijských her v Pekingu, a dokonce tam získat nějaký další titul. Ale jsem přesvědčený, že by to pro mě mělo menší cenu, než je svoboda, z níž se teď raduju. V této etapě života jsem ji opravdu moc potřeboval.

Po životě, o jaký se teď snažím, jsem v době olympijských her ve Vancouveru netoužil. Neměl jsem vůbec chuť stát se otcem rodiny. Žít bez dalšího sportovního cíle, nehonit se za vítězstvím mi připadalo nepředstavitelné. Cítím se v každém směru naplněný, byl jsem a jsem šťastný. V té době jsem cítil, že je to v pořádku, a dnes to cítím stejně.

Jsem hodně racionální člověk. Všechna rozhodnutí, která jsem v průběhu kariéry učinil, jsem promyslel a zvažoval. Vždycky jsem vážil výhody a nevýhody. Kupodivu s rozhodnutím skončit jsem se nijak netrápil. Přemýšlel jsem o něm, ale hlavně jsem ho vyslyšel. Poprvé jsem se nějak rozhodl a spolehl jsem se víc na svou intuici než na rozum. Rozum mě povzbuzoval, abych pokračoval ještě dva roky až do her v Pekingu. Raději jsem poslechl svůj instinkt, který mi napovídal, co potřebuju doopravdy. Určitě proto se dnes cítím naprosto v souladu se svým rozhodnutím. Došel jsem na konec toho, co jsem musel obětovat životu sportovce. Kdybych se rozhodl pokračovat, pravděpodobně bych trpěl.

Povedl se mi odchod, prožil jsem nádhernou poslední sezonu, ale také si uvědomuju, že byla velmi namáhavá. Že mě vyčerpala.

Během své kariéry jsem nikdy nezískal žádné vítězství snadno. I když některá byla snadnější než jiná, všechna poslední byla těžká. Doslova vydřená. V této sezoně jsem neměl žádné rezervy. Poslední závody byly po všech stránkách intenzivní. Pokud jde o koncentraci a náročnost, posunul jsem svoje limity. Svědčí o tom procento úspěšnosti ve střelbě, kterou jsem zvládl nejlíp za celou kariéru. Tohoto výsledku jsem dosáhl díky absolutní koncentraci a vysokým nárokům, a tak jsem vykompenzoval rezervy, které jsem už neměl na lyžích. A znovu jsem vyhrával. Podařilo se mi to, jsem na to skutečně hrdý, ale to úsilí bylo všechno, jen ne bezvýznamné. Neustále jsem musel dávat pozor na každý detail. Musel jsem se smířit s tím, že lyže už mi nejedou s takovou lehkostí, a přesto jsem musel bojovat se zbraněmi, které jsem měl v té chvíli po ruce. Pochyboval jsem, bojoval jsem. Všechno vycházelo na milimetry. Až po ty dva malé body, které mě nakonec dělí od Johannese (Bø)…

Až do ledna jsem se necítil na to, že bych mohl zabojovat o velký křišťálový glóbus pro vítěze Světového poháru. Určitě jsem o něj přišel kvůli několika bodům, které jsem ztratil při závodech, kdy jsem nedosáhl na stupně vítězů, ale aspoň jsem se snažil maximalizovat skromný bodový zisk. Po celý začátek sezony jsem si to instinktivně odmítal představovat. Obrnil jsem se hroší kůží, abych nebyl příliš zklamaný v případě, že se mi nepodaří bojovat spolu s nejlepšími a navázat na svá vítězství. Je snadnější přijmout desáté místo, když jsme si představovali páté nebo šesté, než když si sami sebe představujeme na místě prvním… Ta chybějící sebedůvěra, následek sezony 2019, mi zabránila v roce 2020 o něčem snít. Když jsem si to nakonec dovolil, bylo pravděpodobně už příliš pozdě, abych si splnil i ten poslední sen. Co na tom záleží! Takto je to skoro lepší.

Vedu život, v němž jsem šťastný a hrdý na svou minulost. Teď žiju jinými ambicemi, novými profesními cíli, které mi dávají svobodu prožívat jiné věci, vést osobní a rodinný život. Nouzový stav ještě posílil předsevzetí, že v budoucnosti se nechci soustředit jen na jedinou aktivitu, jedinou práci. Mezinárodní biatlonová unie mě požádala, abych se stal členem výkonného výboru, ale raději jsem tento návrh odmítl. Potřebuju si dát od života biatlonisty pauzu. Určitě se tam jednou vrátím. Teď bych necítil, že jsem na správném místě. Vzpomínky jsou příliš čerstvé na to, aby moje zkušenosti mohly být plně užitečné.

Jsem si vědom toho, že mám k dispozici velký luxus. Mnoho sportovců se ptá, co budou dělat, až skončí se svou první kariérou, já mám to štěstí, že mám opačný problém, musím si vybírat… Samozřejmě Paříž 2024 a, doufám, MOV budou tvořit dva důležité pilíře mých budoucích aktivit. S týmy organizačního výboru přemýšlíme, jak se můžu ještě víc zapojit, a navíc jsem se stal kandidátem do výboru sportovců MOV. Hlasovat se bude během olympijských her v Pekingu v roce 2022. Přeju si tak zachovat kontakt s publikem, se všemi lidmi, kteří mě až dosud sledovali. Nordic Festival by byl vhodnou příležitostí, ale mimořádná opatření mě přinutila zrušit ročník 2020. Mám jiné nápady, jiné plány, abych nepřetrhal pouto, abych našel prostředek, jak sdílet své zkušenosti a pocity, proto začnu touto knížkou…

Sestavil jsem ji jako jakýsi deník, svědectví den po dni, abych po předchozím utrpení popsal tuto přelomovou sezonu. Nevěděl jsem, co prožiju, a o čem tedy budu psát, jestli o znovuzrození nebo pohřbu. Přesto jsem se nebál toho, co se stane. Vydal jsem se do neznáma, i když jsem během letního tréninku našel pár záchytných bodů a při závodech před začátkem sezony i trochu jistoty. Jsem člověk, který hodně pochybuje, ale doopravdy necítí strach. Ty pochybnosti mě nutí využít všeho, abych něčeho nemusel litovat: tento rys mojí osobnosti zmírní obavy z toho, co má přijít. Pokud uděláme, co jsme měli, je snazší vzepřít se osudu…

Když jsem stál na startu prvního závodu Světového poháru 2019/2020, měl jsem jen jedinou jistotu: pracoval jsem, jak nejlépe jsem mohl. Nechtěl jsem pohlížet dál než za první závod. Zakazoval jsem si přemýšlet o tom, co bude dál, a ještě navíc přemítat o možném důchodu. Chtěl jsem se jen znovu ponořit do závodů, abych věděl, jak na tom jsem. V průběhu událostí se podělit o to, jak se cítím a jak přemýšlím, a slíbil jsem si, že nebudu text nijak upravovat, ať už sezona skončí jakkoliv. Teď tedy máte ten text před sebou, jdu s kůží na trh. Doufám, že si ho přečtou i dcery, až budou větší, aby trochu lépe poznaly, jaký byl život jejich tatínka. Jsem přesvědčený, že i já si tu knížku jednou znovu přečtu. Za deset, za dvacet nebo za třicet let. Abych si připomněl, jaké byly moje poslední chvíle v kůži šampiona, ty kouzelné okamžiky, které jsem měl to štěstí prožít až do konce posledního závodu, který uzavřel nejbláznivější sezonu mé kariéry.

ÖSTERSUND (ŠVÉDSKO)

čtvrtek 28. listopadu 2019

Včera jsme strávili dlouhý den na cestě, odjížděl jsem z domu na sraz na letišti v Ženevě v šest hodin za hnusného počasí, letěli jsme do Kodaně, pak do Stockholmu a konečně do Östersundu, necelých 350 kilometrů od polárního kruhu. Dorazil jsem kolem osmé hodiny večer s obvyklou bolestí hlavy. Najedl jsem se, vybalil tašky a šel jsem spát chvíli před půlnocí. Předtím jsem dočetl knížku Marie Dorinové Ty chodíš, on chodí, vy chodíte… já běžím. Bylo zvláštní číst odpovědi bývalé sportovkyně na otázky, které si kladu sám, znovu prožívat některé chvíle, které jsme trávili spolu, vidět, jak se dívá sama na sebe. Udělalo mi to dobře…

Dnes ráno zažívám zase ty známé pocity. Obvykle už nejsem tak vzrušený jako ve dvaceti, ale přece jen něco zůstalo. Stres, který pomalu roste. A také touha… Trochu se válím v apartmánu, kde bydlím s Émilienem a Antoninem. Nazítří, v sobotu, zaútočíme ve smíšené štafetě, pak ve sprintu, prvním individuálním závodu. Chci tam být, ale nejsem netrpělivý. Využiju těchto dvou dní v klidu a budu se se snažit uchovat si stav mysli, který jsem si stanovil na začátku léta: nedívat se dál než na zítřek.

Zítra se tedy zúčastním oficiálního tréninku a budu myslet jen na smíšenou štafetu, v níž pojedu s Quentinem (Fillonem Mailletem) a momentálně dvěma nejlepšími děvčaty, možná Célií Aymonierovou a Anaïs Bescondovou. Nemyslím si, že bychom mohli usilovat o vítězství — holky ještě nemají na rozdíl od norských, italských, ruských nebo německých konkurentek vrcholnou formu. Pojedeme co nejlépe a sami na okruhu budeme čekat na nedělní zahájení sezony. Při prvním sprintu uvidím, jak na tom skutečně jsem. Nebojím se, ale přesto jsem si vědom, že jde o klíčový moment mé kariéry, který mě může znovu nastartovat… nebo uvrhnout do pocitů, které už nechci prožívat. Snažím se na tuto možnost nemyslet. Soustředím se na to, co musím udělat, abych dosáhl svého cíle. Budu muset dobře zahájit, je to hra.

Minulý víkend v Norsku se povedl. Při prvním závodu se mi dvě nebo tři věci pěkně povedly. A jedna nebo dvě nedopadly nejlíp… Na začátku závodu jsem jel rychle. Na druhou stranu jsem neudržel odstup. Při posledním okruhu jsem nepochopitelně vybouchl. To ještě rozjitřilo trvající pochyby. Druhý den mi naopak přinesl velkou satisfakci a svým způsobem mě uklidnil. Znovu jsem měl dobrý pocit, který deset let udával rytmus mému profesionálnímu životu. Pocit, že svůj sport ovládám, že nejsem v nebezpečí, že jsem na trati dobyvatel, že jedu závod podle očekávání, a když chci, mám možnost zrychlit. Je to hloupost, ale ocenil jsem, že jsem se mohl před druhou střelbou vrátit do vedoucí skupiny poté, co jsem se při první střelbě dopustil jedné chyby. Minulý rok jsem toho schopný nebyl, a už vůbec jsem nezvládal přeskakovat jako na objednávku z jedné skupiny do druhé. Bylo skvělé cítit se znovu absolutně schopný. Udělal jsem si radost a potřeboval jsem ji využít v závodu. Nicméně minulý rok, tři dny před začátkem sezony, jsem na tom byl podobně, takže wait and see…

Jsem opatrný, čekám na první výsledky a nic neplánuju. Dávám si velký pozor na regeneraci, na všechny každodenní aktivity vrcholového sportovce. Nechci si říkat: „A je to, jsem zpátky,“ a druhý den se trápit. Snažím se přemýšlet opačně, opakuju si, že to bude těžké, a když budou výsledky náhodou dobré, plně toho využiju. Ještě potřebuju nabrat sebedůvěru a tu získám podle toho, jak se budu cítit na trati, a podle výsledků, nebo také ne… Nemám žádnou jinou záruku než tu, že jsem patřičně makal. Vrátil jsem se k základům plánovaného tréninku, který jsem úspěšně praktikoval deset let. Vzhledem k minulé sezoně jsem se rozhodl omezit objem podzimního tréninku, ale naopak jsem hodně trénoval v létě. Nejsou to radikální změny, ale spíš drobné úpravy, které na vrcholové úrovni mohou hodně pokazit, nebo přinést velké věci. Konfrontace se zbytkem francouzského týmu mi na konci přípravy dala spíš za pravdu. Pokusil jsem se na tom stavět, položit na ty základy svou sebedůvěru, ale čekám, jaké budu mít pocity při závodu, abych, jak doufám, získal sebejistotu, na níž budu moct postavit tuto sezonu. Pro zbytek zimy mám v hlavě několik možností, ale zatím nejsem nijak pevně rozhodnutý. Budu na ně pamatovat vzhledem k událostem, výsledkům a konkurenci: celkově bojovat, nebo ne, upřednostnit mistrovství světa, nebo… honit všechny zajíce naráz, jak jsem to běžně dělal deset let. Protože sním o tom, že to ještě jednou zopakuju. Naposled?

ÖSTERSUND (ŠVÉDSKO)

pondělí 2. prosince 2019

POŘADÍ VE SPRINTU NA 10 KM (neděle 1. prosince)

1. Johannes Bø 24:18,3 (1+0)

2. Tarjei Bø +19,0 (0+1)

3. Matvej Jelisejev +19,9 (0+0)

4. Alexandr Loginov +27,1 (0+1)

5. Martin Fourcade +29,9 (1+1)

…

11. Émilien Jacquelin +40,6 (1+1)

12. Quentin Fillon Maillet +45,7 (0+2)

14. Simon Desthieux +57,7 (0+2)

20. Fabien Claude +1:20,7 (2+1)

21. Antonin Guigonnat +1:27,3 (0+2)

To, co jsem si vytrpěl v minulé sezoně, mě opravdu poznamenalo. Už jsem to naznačil, ale styděl jsem se o tom víc mluvit. Dnes můžu přiznat, že jsem psychicky trpěl jako nikdy. Pocit, který nejlépe shrne tu prožitou noční můru, můžu popsat, jako bych se ocitl nahý a bezbranný uprostřed válečného pole. Připadal jsem si slabý, bezmocný, bez světla na konci tunelu. Hlavně bez naděje. A opravdu jsem se bál, že letos na tom budu stejně. Před začátkem této sezony, která bude možná moje poslední, před bojem na trati úvodního sprintu, jsem byl hodně daleko od toho, abych počítal s pojmy sebedůvěra a schopnost. Ta pasivita vysvětluje, proč si pamatuju výhradně pozitivní stránky z mého závodu navzdory poslední ráně mimo, která mě poslala na páté místo, když jsem hrál o vítězství. To, co jsem cítil během závodu na lyžích, je mnohem důležitější než frustrace, která se mě zmocnila, když jsem vyrazil na druhé trestné kolo místo toho, abych bojoval o stupně vítězů, nebo dokonce o vítězství.

Jistěže jsem v té chvíli měl vztek, že jsem minul terč, ale jakmile jsem projel cílem a podařilo se mi „vrátit zpět“, kdy jsem byl za těch podmínek u konce svých sil, cítil jsem, jak se vnitřně zase usmívám. Uklidnil jsem se. Jde to mimo mě, byl jsem šťastný a psychická únava, které jsem se tolik bál, byla pryč. Ještě se můžu potrápit, překročit svoje limity a jít bojovat s těmi nejlepšími. Znovu jsem našel sebejistotu tak důležitou pro sportovce, na tomto stadionu v mé kariéře tak životadárnou. Ještě mám v sobě sílu stát se znovu mistrem. Vzhledem k umístění to nevypadá nic moc, ale je to přesně to, co potřebuju po nevydařené, demoralizující sezoně a několika podzimních závodech, během nichž jsem ještě víc pochyboval o své motivaci, o schopnostech vyniknout, nikdy neselhat. Když jsem dojel do cíle při prvním Světovém poháru sezony, připomněl jsem si, že utrpení při námaze se u mě mění v radost, jakmile jsem fyzicky schopný bojovat a usilovat o výkon. V tomto závodu jsem znovu našel to, co mi minulou zimu chybělo. Prohrál jsem, zase jsem se našel… Protože jsem nebyl tím stejným sportovcem, stal jsem se znovu biatlonistou, kterým jsem byl v roce 2018, prostě tím, kdo se může radovat ze závodu, ať jsou soupeři, podmínky nebo souvislosti jakékoli. Je velká radost to prožívat. A tu radost cítím ještě hodiny po závodu. Vím, že bude trvat i nadále.

JEŠTĚ JSEM SCHOPNÝ STÁT SE ZNOVU MISTREM

ÖSTERSUND (ŠVÉDSKO)

středa 4. prosince 2019

POŘADÍ VE VYTRVALOSTNÍM ZÁVODU NA 20 KM (středa 4. prosince)

1. Martin Fourcade 53:11,9 (0+0+0+1)

2. Simon Desthieux +12,7 (0+1+0+0)

3. Quentin Fillon Maillet +1:50,8 (2+0+0+1)

4. Émilien Jacquelin +2:17,8 (0+1+0+1)

5. Benjamin Weger +2:28,2 (1+0+0+0)

…

7. Fabien Claude +2:32,4 (2+0+0+0)

78. Antonin Guigonnat +9:22,2 (2+3+0+2)

Nejsem si jistý, že se mi podaří vyjádřit slovy, co cítím. Je to silný a příjemný pocit. Je to velké. Uklidňující a povznášející. Vyhrál jsem. Zase jsem získal žlutý trikot vedoucího závodníka Světového poháru. Francouzský tým úspěšně obsadil první čtyři místa. Je bláznivé a zároveň krásné to zažít, moct to sdílet se svými kolegy z týmu. Ne, nevím, jestli se mi podaří přenést na papír všechny pocity, které se ve mně poklidně mísí. Možná by bylo lepší, kdybych vyprávěl, co mi proběhlo hlavou, když všechno bylo ve hře jako obvykle při poslední střelbě…

Zlobil jsem se na sebe, že jsem otevřel vrátka konkurenci, když jsem netrefil terč při střelbě vstoje, poslední střelbě v závodu. Až do té chvíle jsem střílel v dokonalém rytmu. Neměl jsem žádný důvod minout, neměl jsem žádný mentální problém, jako když jsem v neděli dvakrát minul při sprintu. Měl jsem naopak pocit, že mám všechno pod kontrolou, ale přece jen mít všechno pod kontrolou je hodně křehký pojem… I když jsem věděl, že s těmi 19/20 můžu dosáhnout maxima, zmocnila se mě obrovská frustrace. Kdybych trefil všechny terče, byl bych na lyžích mnohem klidnější. Sám jsem se dostal do potíží. Byl jsem si naprosto vědom, že bojuju o stupně vítězů a pravděpodobně i o vítězství v případě, že se nedopustím chyby… S 19/20 a se Simonem (Desthieuxem), který předvedl skvělý výkon a byl v čele klasifikace, jsem riskoval neúspěch. Jeho talent finišmana je známý: často vystartuje pomaleji, a nakonec prudce vyrazí.

Když jsem odjížděl ze střelnice s pouhými osmi vteřinami náskoku na něj, věděl jsem, že nebude nic snadného se před ním udržet. Obvykle nás technici na posledním čtyřkilometrovém okruhu povzbuzují, rukama naznačují naše rozestupy, takže hned víme, jak jsme na tom s momentálními soupeři. Jenomže tady šlo o francouzsko-francouzský duel a z loajality k Simonovi mi nedali oficiální časové údaje. Až do mezičasu na kilometru 2,8 jsem tedy nevěděl, jestli mám před ním náskok. Tam jsem na kopci uslyšel, že mám osmnáctivteřinový virtuální náskok, a pochopil jsem, že jsem aspoň dočasně ve vedení, protože ještě mělo jet několik silných závodníků. Nemohl jsem vítězně křičet, než se dozvím, jaký výkon podal například Tarjei Bø nebo Loginov, kteří právě odstartovali. Za těchto podmínek jsem neměl problém zarazit emoce a soustředit se na lyže, na opakování jednoduchých pohybů, které musím přesně vykonat, abych co nejrychleji dojel do cíle.

V cíli mě Quentin, který přijel minutu přede mnou, objal, jako bych byl vítěz. Po našem pěkném společném výkonu už zavládla u fyzioterapeutů a Lionela, tiskového mluvčího, euforie a začali jásat. Nechtěl jsem se radovat s nimi a projevovat nadšení. Byl jsem si jistý, že jsem zajel skvělý závod a udělal dobrý výsledek, ale ještě jsem si nebyl jistý, jestli kvůli té promarněné ráně nebude někdo lepší. Takové rozčarování mě potkalo tady v Östersundu před dvěma lety při sprintu. Začínal jsem si myslet, že jsem vyhrál, když Tarjei Bø s vysokým startovním číslem přijel se sedmivteřinovým náskokem! Stejně jako všichni si za takových podmínek raději představuju, že to dopadne špatně, abych nebyl zklamaný v případě, že… Odmítl jsem tedy blahopřání a trochu napjatý jsem se šel převléct. Jedna dobrovolnice ze švédského organizačního týmu mě průběžně informovala, jak je na tom Bø a Loginov. Když mi oznámila, že oba dvakrát minuli, věděl jsem, že jsem vyhrál. Skvělá chvíle… A to je ještě malý eufemismus!

Pocítil jsem obrovskou radost. Nejdřív osobní a pak sdílenou s celým francouzským týmem, který podal neuvěřitelný výkon, a obarvil tak na sto procent stupně vítězů modro-bílo-červeně, a k tomu Émilienovo čtvrté místo. Naplnilo mě to obrovskou hrdostí. Hlubokou. Trvalou. Nemělo to nic společného s euforií, kterou jsem znal, když jsem vítězil v minulosti. Tady to bylo něco jiného. Něco mnohem silnějšího. Bez adrenalinu, jaký někdy bývá při stíhacím závodu nebo závodu s hromadným startem, při těchto závodech vede přímá konfrontace k nadšení. Ne, tentokrát jsem cítil, jak ta chvíle ve mně pomalu roste, všechno jsem viděl, všechno jsem slyšel, sdílel jsem ji s ostatními. Bylo to krásné. Myslel jsem na prosté věci s vědomím, že vítězství jsou vzácné okamžiky, na nichž musíme ocenit jejich pravou hodnotu. Pomyslel jsem si, že před katastrofální minulou sezonou jsem si už doopravdy neuvědomoval, že vítězství je pro mě banalita.

Od roku 2012 bylo pro mě normou vyhrávat. Tady v cíli v Östersundu, kde jsem tolikrát zvedal vítězně ruce nad hlavu a stoupal na nejvyšší stupínek, jsem si uvědomil, že vítězství nikdy není normální.

Sedm let jsem stoupal na nejvyšší stupeň zhruba v každém druhém závodu. To mě trochu zaslepilo. Vítězství mi určitě přinášela radost, ale nic tak hlubokého jako dnes. Každopádně ne pokaždé, a často čím dál tím méně. Uvědomoval jsem si, že to, co uskutečňuju, je poměrně jedinečné, ale ani jsem úplně nevnímal smysl toho všeho. Byl jsem velice šťastný, ale nakonec mi to všechno připadalo logické vzhledem k úsilí a obětem, které jsem tomu věnoval. Samozřejmě jsem věděl, že ostatní také tvrdě makají a dávají do toho všechno, nicméně jim to nestačilo k tomu, aby čelili výsledku mé postupně získané formy a úspěchům. To nesouvisí s mou osobou, myslím, že kdokoli by reagoval stejně. Kdybych věděl o potížích, už bych si tu jedinečnost neuvědomoval. Minulá sezona mi to připomněla. Je vzácné vyhrát Světový pohár! Ale když člověk vyhraje 77krát, už si nepamatuje, jak je těžké vyhrát třeba jen jednou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Martin Fourcade. Moje poslední sezóna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.