Jak zbohatnout
aneb
Co chudí nevědí

Copyright © Vladimír Procházka, 2012

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2012

Tištěná kniha: 978–80–7428–094–8

ePUB: ISBN 978–80–7428–127–3

MOBI: ISBN 978–80–7428–128–0

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na www.plotknihy.cz.

Vladimír Procházka

Jak zbohatnout
aneb
Co chudí nevědí

Nakladatelství PLOT

Praha, 2012

Není žádná ostuda být chudý. Je ostuda neudělat všechno proto, abychom se bohatými stali.

VĚNOVÁNÍ

Sebemenší omyl v úsudku může znamenat fatální chybu, ze které se už neumíme vzpamatovat. Ale dobrý námořník s chybami nebojuje, dobrý námořník s nimi pracuje, aby nedal anonymním proudům možnost odnést loď kamsi do anonymní modré dálky… Člověk je mistr v tom, jak obelhat sám sebe… Občas je třeba zvolnit tempo života, aby nás stačila doběhnout i naše duše.

Věnuji tuto knihu svým dvěma synům, aby jim dala to, co se ve školách neučí. Snad jim tak mohu předat alespoň něco ze svých zkušeností. Kéž by všem, kteří ji přečtou do konce, byla alespoň k malému užitku.

MARTIN DEJDAR
O AUTOROVI

Vladimíra znám už mnoho let. Nedlouho po narození strávil hodně času připoután na špitální lůžko. Místo sudiček mu lékaři dali do vínku zákaz sportu, co nejméně pohybu a brzkou prognózu invalidního vozíku. Jaká je jeho jasná charakteristika? Není. Ještě chvíli to bude všetečný blonďák s bosou hlavou, posedlý svobodou a volností, který chodí spát ve tři ráno a vstává už v sedm, má sestru blondýnku a oba rodiče tmavovlasé. Odmalička žil světem dobrodružství a sportu. Pokud zrovna nemazal ve sklepě bytovky závodní lyže nebo nechodil v mokrých ploutvích po schodech do třetího podlaží, rajtoval koně nebo v posilovně zvedal činky. Po nezbedných vlnách proháněl windsurfing nebo se točil na gymnastické hrazdě, drtil v tělocvičně bradla, vyhrával závody off roadů a účastnil se maratónů s terénními auty. Lyžováním se dokonce i živil, nosil medaile z kulturistických soutěží, z volejbalu i motokrosu, pilotuje letadlo i vrtulník. Největší srdeční záležitostí pro něho je a zůstal jachting a nekonečné dálky. Ve škole mu to šlo prý tak nějak samo. O „svatém týdnu“ místo učení k maturitě jezdil na pásových lyžích po trávě, slézal skalní stěny a v tričku plavčíka vydělával na cestu motorkou po Evropě. Docela zapomněl, že po obědě maturuje a k maturitní zkoušce ho přivezl na motorce kamarád, který ho právě odvázal z lana na skále se slovy: „Polez dolů, vole, za chvíli maturuješ.“ „To už je dneska? Ještě jsem nevylezl nahoru a už abych zase lezl dolů. Nechám tu lano a pak mě sem zase hodíš zpátky.“ Zkoušku udělal v kalhotách od kamarádky a saku od kamaráda, bez kravaty, v tričku a teniskách. Spěchal zpátky, aby někdo nesundal lano ze stěny. Žádná výzva někam odjet, vidět nebo zažít nové dobrodružství mu nebyla cizí. Po střední škole chvíli pracoval jako číšník v Krkonoších, ale záhy odfrčel za hranice, aby vše, co vydělal, utratil za cestování. Nějaký čas pobyl v USA na Floridě, v Německu kydal hnůj a vyučoval jízdě na koni, ale také tam vystudoval práva a pracoval pro špeditérskou firmu jako právník. Na Bali stavěl hotely a rekreační středisko, na Kanárských ostrovech se živil jako realitní makléř, jako kapitán plachetnice přeplachtil se svými klienty celý Karibik i Středozemní moře, jako potápěč na výdělek sbíral mušle a mořské houby. Na čtyřkolce probádal kus Peru, na motorce a v džípu projel Brazílii, kde obchodoval s drahokamy a dřevem, v Senegalu pomáhal černým domorodcům kopat studny a v Dominikánské republice vyhledával pozemky pro stavbu developerských projektů. V Paraguaji prodával vrtulníky a angažoval se ve zřizování dětských domovů. Stal se velvyslancem knížectví Hutt River v Austrálii a prošel mnoha vězeními na všech kontinentech, většinou za natáčení a focení bez povolení, jež lze obdržet pouze uplacením arogantních úředníků. Živil se také jako pošťák a učitel. Rozvážel cukroví, pracoval v kafilérii, v blázinci, dělal právníka, celníka, ekonomického a volebního poradce po celém světě. Natočil dokumenty pro brazilskou televizi i TCN TV v USA, krátce pracoval i pro české televize včetně TV NOVA. Dokonce byl jednohlasně zvolen králem domorodého kmene na Srí Lance, v přístavech vykládal lodě, pro výrobce lyží sjížděl v rámci exhibic ty nejšílenější svahy světa. Jeho velkým zájmem byla medicína, zejména cestovní, testoval motorky a čtyřkolky, ale největším lákadlem zůstalo cokoliv kdesi v neznámu, co se dá s trochou dobrodružství teprve objevit. Musel mít vždy nejméně dvě zaměstnání nebo několik firem, aby stačil vydělat na své cestování po světě. Nikdy nehledal sponzory a neprosil o peníze. Prostě vydělal pár korun, nazul tenisky, sbalil bágl a směr neznámo.

Slova jeho maminky, že život s ním je jako na tobogánu a že bude muset celý život šetřit, aby si ho vůbec nějaká ženská vzala, se ukázala pravdivými a nestačil se ani oženit. Vždycky ale zůstal, a doufám, že i zůstane takový, jak ho znám, ochotný kamarád, obyčejný blonďák, co má oba rodiče tmavovlasé a sestru blondýnku.

(Převzato z autorovy knihy „Cestovatelský lexikon aneb Návod jak používat zeměkouli“.)

ZAČÍNÁME BEZ PŘEDMLUVY

Bylo, nebylo, co bylo, není, co zůstalo, to jest.

Ale peníze nejsou. Fakt nejsou. Anebo – co jsou to vlastně peníze? Nastejno nastříhané potisky, jejichž skutečná hodnota je pouze tak vysoká, kolik bylo nutno zaplatit za papír, na kterém jsou vytištěny.

Peníze jsou pouhou iluzí, vyjadřující imaginární hodnotu priorit bohatých. Že je to krkolomná definice? Ve slovníku jsou definovány peníze coby statek, který ve společnosti slouží jako všeobecně přijímaný prostředek směny a zákonem je označován jako platidlo.

To prostému dřevorubci nezní o moc méně krkolomně.

Pojďme do historie. Ve starém Babylonu bylo penězi obilí, v pravěku sůl, staří Mayové užívali perly, kukuřici, stejně jako zlato. Ve staré Číně byly penězi mušle a staří Slované zase platili plátnem. Za určitých okolností jsou penězi i služby. Ve věznicích jsou v současné době penězi cigarety, drogy nebo mobilní telefony. Díky svým praktickým vlastnostem a díky tomu, že je to všeobecně akceptované, začalo na své hodnotě stoupat zlato, které se po dlouhé věky udrželo jako jedna z nejužívanějších forem peněz. Ražba zlatých mincí byla však velmi drahá, přechovávání náročné a hodnota kolísavá. Navíc, platit celé stádo koní nebo výstavní zámek v kovových mincích bylo ryze nepraktické. Ukázalo se, že je nutné najít vhodnější formu. Nejlépe bezcennou, která nebude státy mrzet, dojde-li k její ztrátě či znehodnocení, jako by tomu bylo v případě ztráty zlata. Papír se zdál nejvhodnější variantou. Jako nová forma peněz byly vytvořeny bankovky, jež byly z počátku kryty zlatem ve státních kasách, a které tak vlastně pouze vyjadřovaly samotnou hodnotu zlata. Banka byla pouhým skladem zlata a na požádání byla povinna bankovky za zlato neprodleně proměnit a vyplatit držiteli zlaté mince. Bankovka byla tedy pouze jakýmsi potvrzením, kolik zlata vlastníte. Takové situace využil stát. A rád. Potřeboval-li peníze na válku, dovolil diskrétně některé z bank vytisknout více potvrzenek, tedy bankovek, než kolik měla zlata ve svých skladech. Za to banka musela státu peníze půjčit. Vše pochopitelně bez vědomí vkladatelů. Na své si přišly obě strany, banka i stát. A stát šel ještě dál. Třeba v roce 1933 zakázaly Spojené státy americké svým občanům držet zlato ve svém vlastnictví, čímž si stát zajistil, že si veškerou kontrolu nad hodnotou peněz udrží sám. V té době, díky státním intervencím u bank, které tiskly na popud státu i peníze, jež už dávno nebyly kryté zlatem, začaly vznikat takzvané „nekryté peníze“, tedy nám dobře známé dnešní bankovky různých světových měn. Současné peníze tak mají pramalou hodnotu. Rolička měkkého toaletního papíru o 200 útržcích má, pomineme-li uměleckou hodnotu návrhů potisku, v podstatě stejnou cenu, jako dvě stovky kterýchkoliv bankovek. Za určitých okolností dokonce větší, protože utřít si zadek tvrdou bankovkou, potištěnou drsně se tvářícím státníkem, je poměrně nepraktické. A aby toho nebylo málo, vytvořily si státy takzvané „bezhotovostní peníze“, tedy imaginární peníze, které nebyly nikdy ani vytištěny a které obíhají jako fiktivní platidlo v oběživech bank a státní pokladny. Velká část měny už tedy jako hmatatelné platidlo, jako fyzicky existující peníze, vůbec neexistuje. Jsou pouhou iluzí.

Proč jsou peníze iluzí, už víme. Proč však vyjadřují hodnotu priorit bohatých? Bohatí jsou ti, kdo určují hodnotu zboží, hodnotu služby, hodnotu rozhodnutí i hodnotu jakékoliv činnosti. Chudí se této ceně pouze přizpůsobují, bohatí o ní rozhodují. Proč? Protože ji tvoří. Stejně jako stvořili peníze. Chudým stačil barter, tedy směna. Kovář ukoval podkovu a za nějaký čas mu košíkář oplatil nůší nebo zedník stavbou. Bohatí však začali kováře a zedníky najímat a na jejich fyzické práci profitovat, aniž by se jí museli účastnit. Ponechávali si provizi, tedy zisk. Cena služeb i zboží se začala upřesňovat. Najednou zedník nestavěl chlév za almaru od truhláře, protože cena stavby chléva byla již jasně dána, stejně jako byla dána cena almary. Vyměnit stavbu chléva za dvě a půl almary by byl nesmyl. Co s polovinou almary. V penězích, byť neexistujících, lze hodnoty vyjádřit velmi přesně. A do této hodnoty lze promítat priority těch, kdo hodnotu určují, tedy bohatých. Řekněme cena almary. V obchodě je její hodnota určena částkou 10 000 peněz. Určil ji její výrobce, tedy bohatý. Samotným faktem prodeje už almara na své hodnotě ztrácí, protože takových almar je nepochybně mnoho a proč bych si kupoval za stejnou cenu almaru od souseda, když si ji mohu koupit v obchodě, kde je zcela zaručeně nová. Hodnota tedy klesá. Znovu klesá opotřebením, inflací, deflací, stejně tak klesne poškozením nebo jen časem, až nakonec svou hodnotu zcela ztratí. Nebo také naopak. Vydrží-li taková almara dostatečně dlouhou dobu, pak její hodnota, coby historické starožitnosti, začne opět stoupat a může vysoce převýšit hodnotu původní. Tuto hodnotu opět určují bohatí, neboť jen oni jsou ochotni tak vysokou cenu, vyjádřenou v penězích, zaplatit. Chudý si tak drahou almaru nikdy nekoupí. Cena je tedy určena jak prioritní cenou výrobce, tedy bohatého člověka, tak poptávkou. Ale v budoucnu, už jako starožitnost, opět výhradně prioritou, kterou určují bohatí, toužící vlastnit unikátní kousek.

Peníze, přestože vlastně vůbec neexistují, nám tedy dobře slouží. Dávají nám možnost vyjádřit hodnotu zboží, služeb nebo třeba citů, odvahy, často i lásky. Chcete-li si za peníze koupit lásku, doporučuji štěně. Je mu jedno, zda jste hezcí, oškliví, mladí, staří, milionoví boháči nebo žebráci. Pes nepotřebuje auta, značkové oblečení, velké domy, zlato ani peníze. Dejte mu srdce a je váš na celý život. O kolika lidech tohle můžete říct…

Ještě se k penězům mnohokrát vrátíme. Hned na počátku jsme však zmínili čtyři důležitá slova. Peníze, práce, bohatí a chudí. A tudy se cesta k bohatství začíná ubírat. Je to málo? Je to dost. Vše, co potřebujete vědět. Jen je třeba se s těmito pojmy naučit zacházet. Vždy však platí pravidlo: Kdo má peníze, tvoří pravidla.

Bohužel realita je taková, že si většina lidí dává rovnítko mezi bohatý = tunelář a lump. Tahle kniha se snaží vysvětlit, že nemusíme být tuneláři a lotři, abychom zbohatli.

Včera jsem se opět nepohodl se svým vzdělaným a moudrým otcem. Spor začal banalitou, kterou ani jeden z nás stejně neuměl vyřešit.

Týkal se oprávněnosti stávek a toho, zda jsou odbory zapotřebí. Postupně jsme zabředli do nutnosti a potřeby peněz a skončili potřebami zemědělců. Cestou jsme probrali, co vše jsem za život potřeboval a co vše jsem ještě mohl udělat. Celkově se všechno týkalo peněz, potřeby peněz a nutnosti peněz.

Všimli jste si, jak mnoho sporů a neshod se točí kolem peněz? Jak mnoho sporů, týkajících se sekundárně něčeho jiného, primárně vyvolal nedostatek peněz? Kolik manželství se rozvádí jen proto, že se partneři nemohou shodnout na zásadních hodnotách, na atributech manželství, na pořadí věcí, které chtějí a nemohou si hned pořídit? Ve skutečnosti by nejen v manželství, ale i ve firmách, ve státech, v celé společnosti i v celých kulturách většina sporů vůbec nevznikla, pokud by byl dostatek peněz. Nikdy by nevznikl spor o to, jestli koupit ford nebo mercedes, zda jet na dovolenou do Chorvatska či na Bahamy, nebo snad zda vůbec jet na dovolenou. Kdyby byl dostatek peněz a bylo by možné koupit obojí. Nedošlo by ke sporu o výši důchodů mezi vládními stranami, kdyby byl dostatek peněz na jejich vyplácení, ba ani mezi samotnými důchodci, kdyby měli stejnou možnost koupit si to, co potřebují. Nikdy by nedošlo ke sporu, zda zrušit, nebo podpořit kosmický výzkum, kdyby byl dostatek finančních prostředků na jeho podporu, a nedošlo by ke sporu, zda daň z přidané hodnoty na potraviny má být 5 nebo 15 %, kdyby jednoduše byl dostatek peněz. Také by se tolik neloupilo, nekradlo a nepodvádělo, kdyby byl dostatek peněz. Dostatek peněz. Dost peněz…

Peníze jsou neuvěřitelně mocný nástroj. Ale co to jsou, ty peníze?

Peníze nejsou, neexistují, jsou imaginární nic. To ale zjistíme posléze. Přesto je jejich moc magická. A klíčem k jejich vlastnictví, potažmo k odstranění sporů, je získat bohatství, stát se bohatým a tedy nezávislým. Mít dostatek peněz. Dostatek něčeho, co neexistuje. Co samo o sobě nemá žádnou hodnotu.

Četl jsem mnoho moudrých knih a učebnic od významných, různě moudrých světových autorů o tom, jak „dělat věci správně, jak ekonomicky prosperovat, dosahovat optimálních zisků a eliminovat nepředpokládané ztráty, jak se pohybovat v ekonomickém a superpodnikatelském prostředí, jak řešit neefektivní alokaci kapitálu…,“ a spoustu podobných nesmyslů, plozených v tisících výtisků ekonomicky chorými mozky rádoby renomovaných autorů s dlouhou řadou akademických titulů před jménem i za ním, s životopisem jako z encyklopedie, pyšnícím se účastí na desítkách světových seminářů a aktivů. Nakonec mě napadlo podívat se, co vlastně tihle „chytří učitelé a nestoři ekonomiky a finančnictví“ sami získali? Co je opravňuje k tomu, dávat nám rozumy? Jaké jsou za nimi vidět výsledky, že mají tu jistotu, tu odvahu diktovat nám, jak se to dělá správně? Jak se s penězi správně zachází, jak se správně ekonomicky na „lopatě sedí“.

Čím se pyšní tihle slovutní inženýři ekonomie a doktoři filozofie, čím že nás to asi ohromí, a co sami vlastně tihle učitelé finančnictví, profesoři peněz, vlastní?

Prd! Nemají vůbec nic! Kromě svých titulů a rádoby excelentních curriculum vitae, tedy jak my outsideři říkáme, životopisů, mají prd! Slovutní páni profesoři, inženýři, učenci a učitelé mají holé zadky. Na ekonomickou a finanční budoucnost nás připravuje hromada teoretických blafů a žvástů, produkovaná tlachaly v zastaralém klasickém školském vzdělání. Tragédie dnešní doby. Řidič autobusu, který učí mladé budoucí řidiče autobusu jak řídit, jak jej opravovat a jezdit bez nehod, ale sám autobusem nikdy nejel a žádný nikdy nevlastnil, pouze dostal manuál od starého autobusu… Ryba na suchu. Mlácení prázdné slámy, řekl by dědeček.

Můj trenér baseballu by řekl, že páni profesoři a finanční poradci umí hrát baseball, znají pravidla, mají vybavení, ale nepochopili filozofii trefy.

Hráči baseballu prodělávají v USA tvrdý trénink. Krom jiného se učí to nejdůležitější – filozofii trefy. V baseballu je rozhodujícím hráčem pálkař. Na jeho činnosti hra leží a stojí. Pokud dobře odpálí, nemusí ani moc utíkat, aby oběhl všechny mety. Netrefí-li míček, celý tým prohrává. Odpálí-li průměrně, musí vynaložit veškerou sílu a šikovnost, aby oběhl co nejvíce met, než ho protihráči vyautují.

Odpálit tvrdý míč přesně není právě jednoduché. Nejen, že je míček nesmírně rychlý, ale nadhazovač se snaží vás oklamat. Nevíte, kam míček nadhodí. Vaším úkolem je nejen míč trefit, ale trefit ho co nejpřesněji, aby pokud možno doletěl až mimo hrací plochu, kde jej hráči protistrany nemohou zachytit. Trefit se úzkou baseballovou dřevěnou pálkou do nesmírně rychlého míče vyžaduje opravdu tvrdý trénink postoje, nápřahu, postřehu, odhadnutí nadhazovače, zvládnutí stresu ze hry. Jen tak praštit do míčku prostě nestačí. Můj trenér vždy tvrdil, že musím pochopit filozofii trefy, abych se nejen trefil, ale trefil se správně, a dokázal míček nejen odpálit, ale odpálit ho správným směrem do pravoúhlé výseče hřiště tak, aby protihráč míč nemohl chytit. Odpálit ho nejen vlastní silou, ale i vlastní vůlí. Analyzovat veškeré podmínky nadhozu a pochopit smysl pohybu míčku. Zkrátka, pochopit filozofii trefy.

Nejvyšším cílem pálkaře je „homerun“. Je to daleký odpal, který opustí hřiště a jeho autor (pálkař) postupným oběhnutím všech met získává „doběh“. Při obíhání met mu nebrání hráči v obraně, protože míč opustil hrací plochu. Pálkař nemusí prostě už moc utíkat, dobře trefil.

Pochopením filozofie trefy jsme schopni dát homerun a mít dost času na pohodlné vítězství.

Pochopte filozofii trefy. Odpálkujte chudobu mimo hrací plochu, ať máte dost času na klidné vítězství.

Hlavní motivací snahy stát se bohatým by mělo být jediné:

Chci být bohatý, abych byl pánem svého času a pánem svého života.

Bohužel jsou pohnutky k získání bohatství povětšinou zcela odlišné, je to vlastní ego, snaha být lepší a viditelnější než ostatní, předvést svému sousedovi nebo kolegovi v práci lepší auto, lepší dům nebo dražší dovolenou. Je-li primárním činitelem vaší snahy zbohatnout, „tahat si triko“, pak raději zůstaňte tam, kde jste, protože být bohatým je veliká práce, odříkání a odpovědnost, a pokud na toto nejste připraveni a ochotni to snášet, brzy utečete jako sup, který sice byl u mršiny dříve než hyena, ale bojí se, aby mu neukousla holý krk.

V životě je vše otázkou priorit a ke všemu je potřeba mít dobrý motiv, aby cesta k dosažení cíle byla přijatelná, jinak nás trny na ní odradí od toho dojít na její konec. Drtivá většina lidí dobrovolně volí chudobu, protože bohatství je pro ně příliš složité. A o tom si budeme vyprávět.

U nás v ulici bydlel hrobník. Celá léta jezdil na hřbitov škodovkou, kopal díry a upravoval poctivě jejich okraje, aby se živým líbily. Jeho šéf, ředitel městských technických služeb, za ním občas přijel na hřbitov velkou černou šestiválcovou tatrou a neustále ho při té příležitosti peskoval, aby kopal hlouběji a rychleji, že si musí uvědomit, že je tu jen hrobník a že bude skákat, jak pan ředitel píská.

Po revoluci ředitel dostal rychlou výpověď, protože byl dlouhá léta členem komunistické strany a jako nevzdělaný funkcionář uměl pouze „křičet“ na lidi. Až později se zjistilo, že to není zas až tak málo. Hrobník vystudoval gymnázium a na pohřbívání si vyřídil živnostenský list. Založil pohřební službu a v ní zanedlouho zaměstnal bývalého ředitele, kterého kvůli jeho politické minulosti nikdo nechtěl vzít do práce. Jezdil za ním občas na hřbitov, stále starou škodovkou, a kontroloval, zda jsou okraje hrobu takové, aby se živým líbily. Ředitel chodil do práce pěšky. Po dvaceti letech jsem hrobníka potkal. Jezdí do práce už novou škodovkou, vlastní síť pohřebních služeb, má několik hrobníků a dům na Floridě. Bývalý ředitel má jen pár let do důchodu, stále kope hroby, už bez dozoru, s velmi pěkně vyvedenými okraji, které se pozůstalým líbí. Díky své finanční negramotnosti je ředitel hrobníkem, hrobník se díky své finanční inteligenci dopracoval k domu na Floridě, kde tráví většinu času prostě proto, že už nemusí pracovat. A o tom to všechno, přátelé, je.

Před dvěma lety jsem vydal svou poslední knihu, nazvanou Cestovatelský lexikon aneb Návod, jak používat zeměkouli. Byla to kniha trochu obézní, to díky rozsáhlému obrazovému doprovodu a encyklopedii světových států. Nechtěl jsem v ní radit, jak správně cestovat nebo snad navádět nebožáky, kam se vydat a kde na světě je pro jejich dovolenou nebo expedici to nejpříhodnější místo. Tyhle poznatky nechám na nich samotných, každému podle jeho vkusu. Snažil jsem se pouze zaznamenat a předat své postřehy a zkušenosti, které by mohly snad pozorným neuniknout a ulehčit jim jejich cesty po modré planetě. Ukázat, co jsem ze svého batohu na cestách použil, co jsem vláčel zbytečně, nebo co mi nakonec chybělo. A přesně takovou knihu jsem na trhu hledal v oboru peněz. Ne striktní učebnici plnou pouček a pojmů, vzorečků a čísel, cizích, těžko srozumitelných výrazů a situací. Hledal jsem knihu pro obyčejného člověka, ne pro studenta ekonomie, bankovního analytika nebo finančního poradce. Knihu, které porozumí prostý člověk, obyčejný dělník bez znalosti finančních analýz a diplomu z ekonomie.

Každý, kdo má chuť a snahu něco pro svou finanční inteligenci udělat, aniž by pro to musel studovat univerzitu, kde se nakonec dozví, že je takový proces nesmírně složitý, ačkoliv ke zbohatnutí postačí několik základních pravidel chování a sebekázeň, by měl dostat šanci si to jednoduše přečíst. Hledal jsem dlouho mezi slovutnými profesory, známými ekonomy a univerzitně vzdělanými autory. Nenašel.

A přece existuje taková zajímavá kniha, nebo chcete-li učebnice, která za to stojí. Není od profesora, docenta ani ministra financí, je od Roberta T. Kiyosakiho, pisálka, jak se sám skromně nazývá, přesto však jednoho z nejprodávanějších autorů. Jmenuje se Bohatý táta, chudý táta a jakkoliv s ní v mnohém nemohu docela souhlasit, přesto je to základní učební kámen finanční gramotnosti a finanční inteligence každého člověka. Nic jiného ani lepšího zatím nikdo nenapsal a nemyslím, že kdy napíše.

Přesto cítím naléhavou potřebu se k této knize vyjádřit a doplnit ji svými zkušenostmi a poznatky, které jsem v životě pracně a mnoha omyly nabyl. Cítím potřebu něco k ní říci zejména s ohledem na plynoucí čas, změnu poměrů trhu, finanční situaci a vývoj světových ekonomik, stejně jako přístup lidí. V neposlední řadě také kvůli tomu, abych ji přiblížil evropským poměrům, protože kniha byla psána se zkušenostmi především z amerického a asijského trhu a poměry i zákony ostatních ekonomik ji míjí, stejně jako ji míjí doba. Tak trochu v ní celou dobu hledám návod, jak to vlastně udělat, aby jeden zbohatl, ale žádný konkrétnější postup se mi nenabízí. Upřímně věřím, že se na mne za mé připomínky a postřehy Robert T. Kiyosaki nebude zlobit, i když je to ode mne zřejmě velmi troufalé.

Chtě nechtě se právě proto budu muset k jeho neocenitelné knize stále vracet a v mnohém ji citovat. Neodpustím si však nepřipojit se k doporučením a vyjádřením takových velikánů, jako Sue Braunová, Zig Ziglar či M. S. Hansen:

… kdybych si tak mohl přečíst tuhle knihu, když jsem byl mladý…

… abyste se dostali na finanční vrchol, chcete-li se stát a zůstat bohatými, musíte tuhle knihu přečíst!

… podplaťte své děti, když to jinak nepůjde, aby si tuto knihu přečetly.

A za sebe přidávám:

I mně poděkujte, že jsem vám o této knize řekl.

Robert T. Kiyosaki napsal knihu Bohatý táta, chudý táta k mé smůle až v roce 1997, mohl jsem tedy díky němu zjistit, že většinu věcí, které jsem dělal, jsem dělal správně. Kdybych ji měl v ruce o deset let dříve, nebo možná o 15 let dříve, byl bych dnes o patnáct let bohatší. Proto vás chci nabádat, přečtete-li do konce tuhle knihu, přečtěte si i knihu R. T. Kiyosakiho. Je to ten nejlepší start k získání finanční inteligence, jaký si umíte představit. Moc vám za to budu vděčný.

Na rozdíl od Roberta T. Kiyosakiho jsem „své dva táty“, kteří mu radili, jak naložit s penězi a životem, neměl. Tátu chudého, leč nesmírně vzdělaného, a bohatého, který nevychodil ani celých osm tříd. Já měl jen toho chudého vzdělaného.

A stejně jako Robertovi (doufám, že se nebude hněvat za takto familiární oslovení), i mně byl můj chudý vzdělaný táta nesmírnou inspirací, motorem mého vzdělávání i sebevzdělávání a především dobrým tátou. Bohatý táta, který předal své neocenitelné finanční vědomosti a finanční inteligenci Robertovi, mi chyběl, ale díky jeho učebnici finanční inteligence jsem nakonec zjistil, že i já mám ve skutečnosti bohatého tátu, dokonce dva. Že se jeden takový bohatý táta skrýval kdesi v mojí duši, a přesto, že byla má cesta k bohatství trnitá a pomalá, byla správná, a že všechno, co jsem pro dosažení bohatství činil, bylo takové, jaké mělo být, i když to bylo vykoupeno mnoha chybami, ztrátami a trápeními, které ovšem k takové cestě patří. Podle Roberta má v sobě každý svého finančního génia, a i já jsem zjistil, že ho stačí probudit a že ani v tomhle se Robert nemýlí. Je nutné ho stále krmit a chlácholit. Je nutné svého génia hýčkat a postrkovat, provokovat ho k činnosti. Nebýt však jeho učebnice finanční inteligence, nikdy bych si nebyl jist, zda dělám věci správně, či zda mám o sobě pochybovat.

Druhým bohatým tátou se mi stal sám Robert Kiyosaki, aniž bych ho kdy poznal. Ve své knize mi předal mnohé z toho, co jemu předal jeho bohatý táta. A od toho tátové přece jsou, aby svým dětem, ať už vlastním či nevlastním, nebo prostřednictvím knih na dálku adoptovaným, předali své dobré i špatné zkušenosti a rozumy na dlouhou cestu krátkým životem.

Bohatý táta, chudý táta je sám o sobě název, evokující v nás pocit bídy a přepychu, bohatství a chudoby. Víme ale, co je vlastně chudoba, co je bohatství? Co skutečně tyhle pojmy znamenají? Jsme vlastně bohatí, nebo chudí? Nebo snad něco mezi tím, co se podobně jako auta nazývá střední třída?

Co je chudoba? Ve slovníku najdeme následující vysvětlení:

Chudoba je sociální status vyznačující se hmotným nedostatkem, kdy člověku nejsou zabezpečeny podmínky pro důstojný život.

Co je považováno za sociální nedostatek a za důstojný život však slovníky, které jsou zavádějící ve vysvětlení většiny ekonomických pojmů, neuvádějí. Je za hmotný nedostatek možné považovat stav, kdy nevlastníme dům? Kdy nevlastníme auto? Kdy nevlastníme kalhoty? Je důstojné nemít auto? Nebo je nedůstojné nemít kalhoty? Nebo snad je to tehdy, když nemáme co jíst? To vše je za určitých okolností a v určité společnosti jak nedůstojné, tak hmotný nedostatek, zatímco v jiné společnosti a kultuře mohou být takové nedostatky považovány za nevídaný luxus. Nemít auto v Beverly Hills je nedůstojné, mít co jíst kdekoliv v Zimbabwe je luxus.

Hranici chudoby tedy lze chápat různě, stejně jako lze různě chápat hranici bohatství.

Podle statistických údajů, předkládaných světovou bankou, žije zhruba 15 % obyvatel zeměkoule z příjmu 1 americký dolar na den. V New Yorku nebo Mnichově nevídaná chudoba, v Súdánu nebo Bangladéši velmi slušný příjem.

Pro definici bohatství slovník uvádí následující relaci: ***

Bohatství je stav, kdy jedinec má tolik hmotných či nehmotných statků, že zažívá pocit nadbytku.

Pocit nadbytku bude mít majitel hotelu na Bahamách tehdy, pořídí-li si svůj druhý vrtulník, neboť ten první potřebuje ke své práci a není tedy nadbytkem. Pocit nadbytku může stejně tak zažívat domorodý pastevec v subsaharské Africe, který dostal darem druhý pár bot, zatímco chodí celý život bos a první pár užívá pouze při příležitosti svatby nebo korunovace kmenového krále. Opět pojem velmi irelevantní.

Pro ilustraci, zajímavým nadbytkem „trpí“ třeba černý zpěvák Michael Jackson, který i několik let po své smrti vydělává 170 milionů dolarů ročně.

Chudobou by měl být nazýván stav, kdy jsou člověku upřeny základní podmínky pro život, tedy když, s ohledem na klimatické podmínky, nemá dostatečné oblečení, nemá dostatek jídla a pitné vody a nemá střechu nad hlavou, to vše přesto, že je ochoten a schopen se aktivně na zlepšení svého stavu podílet, tedy pracovat.

Bohatstvím by měl být nazýván stav, kdy volné užívání vlastních výdělečných věcí, tedy aktiv, umožňuje člověku nebýt závislý na práci.

Mírou bohatství a chudoby je tedy evidentně výkon vlastní fyzické práce.

Míru chudoby určit nelze, neboť pod míru chudoby už nelze jít. Míra bohatství je naopak zřejmá a nejsnáze ji lze určit tak, že si sami položíte otázku:

Jak dlouho budu moci, dobře a aniž bych sám sebe omezoval, žít, pokud dnes přestanu pracovat? Jak dlouho mě budou má aktiva slušně živit?

Jako je rozdíl mezi bohatým a chudým, je skutečný rozdíl i mezi chudým a chudým, tedy to, zda se chudým narodil nebo se jím stal. A stal-li se chudým, nikoli se jím narodil, co toho bylo příčinou? Zda zchudl tím, že se k chudobě propil, prohrál v hracích automatech, kasinech, či prosázel na dostizích, nebo zda se o bohatství připravil chybnou investicí, nezodpovědným přístupem, špatnou analýzou trhu, či zda jej o bohatství připravil někdo cizí třeba loupeží, krádeží, znárodněním jeho majetku atd.

Stejně tak je skutečný rozdíl v tom, jak člověk zbohatne. Zda se bohatým narodil, pak velmi záleží na výchově rodičů, tedy na osvojení si finanční inteligence, to znamená, jak se svým bohatstvím bude dále nakládat a zacházet, nebo zda se bohatým stal. Pakliže se bohatým stal, nikoliv narodil, opět záleží na tom, jakým způsobem. Zda své bohatství uloupil, znárodnil, nakradl, zpronevěřil, nebo je poctivě zdědil, obdržel darem či třeba vyhrál v loterii. S takovým bohatstvím zpravidla lidé neumějí zacházet a brzy o něj přijdou. Ve skutečnosti je jen málo bohatých, kteří své bohatství museli poctivě a tvrdě vydělat svou pílí, nabýváním zkušeností, analýzou vlastních chyb a omylů. Nezřídka takové poučení tvrdě vykoupili nemalými ztrátami, které se často neomezily pouze na ztráty finanční či majetkové, ale velmi často na bolestivější ztráty přátel, partnera, rodiny, firmy, prestiže, manželství, partnerské opory, sebedůvěry, sebevědomí, ambicí, hrdosti, chuti žít, pracovat, podnikat, postavit se znovu na vlastní nohy, ztráty schopnosti komunikovat, důvěřovat, rozlišovat dobré od špatného… Tito bohatí, kteří prošli alespoň částí toho, co bylo napsáno výše, bohatými zůstanou, pokud nebudou okradeni nebo jejich majetek znárodněn. Naučili se hrát podle pravidel, která chudí neznají, neakceptují a nechtějí o nich vlastně vůbec nic slyšet, je to pro ně příliš složité nebo to berou jako pouhé hloupé plácání a ospravedlňování vlastnictví bohatství. Ve skutečnosti by se právě z takových životních osudů bohatých lidí mohl a měl každý chudý něco přiučit, pochopit, jak jednoduchá, leč trnitá je cesta ke zbohatnutí, ale jak složité a náročné, ať už psychicky, finančně, časově či společensky, je bohatství unést, bohatství si udržet a dále je smysluplně rozvíjet. A smysluplně, to zde zpravidla znamená, rozvíjet nejen ve vztahu k samotnému bohatství nebo osobě jeho držitele, ale zejména ve vztahu ke společnosti, k chudým a ke střední vrstvě.

Příběhy zchudlých šlechtických rodů nebo sebevražd zchudlých továrnických synků, kteří byli namísto výchovy k finanční inteligenci rozmazlováni a omlouváni a kterým nebyl vštěpován vztah k majetku a principy jeho rozvoje, stejně jako příběh o tom, jak chudý Baťa ke štěstí přišel, jsou notoricky známé. Stejně tak je zřejmé, že ve vyspělých evropských zemích a zemích Severní Ameriky chudoba až na výjimky v podstatě neexistuje. Každý sežene, pokud chce, byť třeba jen tu nejhorší a nejméně placenou práci, aby měl co jíst, mohl se obléct a nemusel bydlet pod mostem.

Nechci knihu Roberta Kiyosakiho suplovat, nechci ji měnit, tvrdím, že by měla být povinnou četbou každého člověka bez rozdílu věku, společenské vrstvy, rasy či dosažené úrovně klasického školního vzdělání. Je však zřejmé, že věci se mění a v různých místech a v různé době zaznamenávají vývoj, vykazující výrazné rozdíly.

Ve své knize Cestovatelský lexikon aneb Návod jak používat zeměkouli, přesněji v její třetí části, mimo jiné uvádím informace o vízových povinnostech, adresách zastupitelských úřadů nebo počtech obyvatel. Tyto nudné faktografické údaje se mění každým dnem a lze je tedy brát pouze jako informativní. V daném aktuálním čase je nutné je doplnit, aktualizovat či přehodnotit. Smyslem té knihy ovšem nebylo popsat přesné počty obyvatel ani druhy vízové povinnosti, smyslem bylo naučit cestovat i ty, kteří buď doposud necestovali, nebo jsou otráveni a znuděni direktivou anonymních cestovních kanceláří, strkajících nebohé turisty do nudně zbudovaných šuplíků hotelových komplexů po celém světě, kde uvnitř oplocených turistických velkovýkrmen s „all inclusive“ člověk vlastně ani nepozná, zda navštívil Jamajku, Turecko nebo Kanárské ostrovy, a kam byl masivní reklamou cíleně vmanipulován pouze za účelem utratit své, během roku těžce naspořené, peníze.

Obdobně se chci vyjádřit ke knize R. T. Kiyosakiho Bohatý táta, chudý táta. Kdo očekává bravurní jazykové obraty, literární dokonalosti nebo snad učebnicovou taktiku nalévání rádoby rozumu do hlavy, bude zklamán. Mojí snahou není uchvátit krásou slova či těžkým kalibrem hutného obsahu, ale pouze pro každého jednoduchým, srozumitelným způsobem na obyčejných životních osudech a situacích, které se staly obyčejným lidem, popsat pravidla, podle nichž hrají bohatí a o kterých chudí nemají ani páru a nepovažují je možná vůbec za důležitá. Právě proto jsou bohatí bohatými a chudí chudými. Právě proto bohatí bohatnou a chudí láteří nad svým osudem. Právě proto je svět rozdělen na dva tábory. Pro neznalost pravidel hry.

Chtěl bych pro vás knihu Bohatý táta, chudý táta, napsanou v jiném prostředí a jiné době, doplnit o poznatky ze svých životních zkušeností z jiné části světa a jiné doby. Doby mnohem rychlejší, kdy se informace již šíří rychlostí světla a jsou díky rozvoji médií, jako je internet a sociální sítě, moderní kabelové a satelitní televize, všem mnohem dostupnější. Doby, kdy úřady mají mnohem větší a neomezenější moc domáhat se svých zájmů a rádoby práv.

Jednou z věcí, ve které s Robertem nesouhlasím, je konstatování pouhé finanční inteligence bez rozlišení a oddělení od finanční gramotnosti jako podstatného, samostatného stupně ve vývoji finančního vzdělání, doplněného o právní vědomí. Finanční vzdělání je žebříkem k dosažení bohatství a nemá nic společného s klasickým školním vzděláním, které finanční gramotnost i finanční inteligenci nejen nevyučuje, ale především potírá. Neučíme se, jak hrají bohatí, učíme se, jak jim poslušně sloužit. Moje kniha, stejně jako kniha Roberta Kiyosakiho, jakkoliv každá z jiné doby a jiné kultury, pojednává o tom, jak se bohatým stát, nikoliv jak bohatým sloužit a jak pro ně pracovat. A právě k tomu je nutná finanční inteligence, doplněná o právní vědomí, jako další nadstavba finanční gramotnosti.

Finanční negramotností trpí bohužel drtivá většina lidí. S politováním nelze než konstatovat, že finanční gramotnost národů je žalostně nízká a zanedbaná dokonce i u lidí, kteří se financemi živí, ba co víc, kteří radí ostatním a ekonomiku i finance přednášejí dokonce na univerzitách.

Na něco takového, jako je finanční gramotnost, nás škola prostě nepřipraví, nic takového se v ní neučí, nejsou na ni žádné vzorce ani poučky, nikdo nic takového systematicky a učebnicově nezpracoval a školský systém něco tak imaginárního neumí, nebo spíše ani nechce do svého vyučovacího systému zařadit. Proč? Státy nechtějí vychovávat své bohaté, kteří si bohatství budou šikovně nejen tvořit a rozvíjet, ale především nebudou otrocky a bez rozmyslu platit horentní daně a sloužit státním pijavicím jako poslušná dojná kráva. Takovou stračenu lze dojit, dokud je zkrátka blbá. Dokud stojí a dojit se nechá.

Finanční negramotnost je velmi těžké správně a smysluplně definovat. Aby taková definice vyjadřovala realitu, přesto byla jednoduchá a pro každého srozumitelná, raději se o ni ani nebudu pokoušet, nicméně její vysvětlení bude zřejmé ze srovnání dvou jednoduchých termínů – finanční gramotnosti a finanční inteligence.

Finanční gramotnost lze považovat za soubor jakkoliv získaných zkušeností či vědomostí, které nás chrání před ztrátami a nástrahami finančních událostí, okolností, nástrah a trhu. Jsou to tedy znalosti, které nám dají včas vědět, že můžeme o něco přijít, že se něco chystá či něco se stalo, co nám může způsobit ekonomické nebo finanční ztráty, a jak se vyhnout následkům či dopadům na naše peněženky. S finanční gramotností jde ruku v ruce gramotnost právní, navzájem je nelze oddělit. Jedna bez druhé je nedostatečná. Lze si najmout právníka, ovšem lze si najmout i finančního poradce. Lze si najmout i písaře a mluvčího, řidiče a krmiče, který do nás nasouká oběd. Lze si najmout kohokoliv, nelze však zaručit, že to bude ten nejlepší a že to udělá správně. Lze věřit sám sobě.

Finanční inteligence je soubor vlastností, umožňujících nám na základě finanční gramotnosti a právního vědomí tvořit aktiva, která tvoří zisky. Vydělávat na situaci, kterou přináší trh, analyzovat možnosti, tvořit bohatství. Je nutné nezapomínat, že hodnota bohatství je velmi pohyblivá a vyžaduje tvořit rezervy na horší časy tak, aby stávající bohatství nebylo ohroženo.

Rozdíl mezi finanční gramotností, která by měla být povinným vyučovacím předmětem každé základní školy druhého stupně, a finanční inteligencí, kterou bohužel žádné školství na světě neučí, spočívá v pasivitě, tedy v úsilí zabránit ztrátám již vlastněného (finanční gramotnost), a aktivitě, tedy v úsilí tvořit nová aktiva a zisky (finanční inteligence).

Finanční negramotnost dovoluje finanční ztráty produkovat, a to většinou jen do té doby, dokud tyto ztráty produkovat lze. Protože pak už nic není, nic nezbude. A kde nic není, ani smrt nebere. V hlavě jako v peněžence. Finanční inteligence tvoří aktiva a ta kvalitu vašich životů. Finanční gramotnost a finanční inteligence se navzájem potřebují. Jedna bez druhé nedá ani ránu. Jsou to dvě nerozlučné sestry, dcery jednoho velkého otce, pana Bohatství.

Všem lidem byla dána do vínku zcela zdarma dvě největší aktiva.

Mozek a čas. Panuje mezi nimi nepřímá úměrnost. Ze školy víme, že přímá úměrnost znamená čím víc, tím víc, případně čím méně, tím méně. Nepřímá úměrnost je opakem, čím více, tím méně nebo čím méně, tím více. Zatímco inteligenci můžeme v čase rozvíjet a nabývat, čas se pouze krátí a ubývá. Čím méně máme času, tím více a rychleji musíme pracovat na své finanční inteligenci a rozvíjet mozek, abychom stačili a měli možnost včas zbohatnout. Platí-li přímá úměrnost, tedy krátí se nám čas a „zmenšuje“ se nám mozek, tedy čím méně, tím méně – jednoduše řečeno nerozvíjíme svou inteligenci –, pak je zle a jsme na nejlepší cestě k chudobě, v lepším případě ke stagnaci a uvíznutí v sítích střední třídy. Každý je pánem svého času i svého mozku.

Můžeme trávit čas na tribuně fotbalového stadionu a křičet s davem, že rozhodčí je mrkev, lze věnovat čas četbě červené knihovny nebo sezení u piva. Je mi celkem fuk, co za zeleninu je který rozhodčí. Není mi fuk, jestli cena mých nemovitostí klesá či stoupá v závislosti na vývoji třeba tak vzdáleného amerického trhu. Zcela chápu, že tohle je zase fuk pánům na tribuně fotbalového stadionu i zeleninovému rozhodčímu, zásadní rozdíl je ovšem ve způsobu trávení volného času a s tím spojené míry bohatství.

Nečtu beletrii. Příběhy jsou povětšinou příliš snadno předvídatelné a v tom není svoboda ani žádné dobrodružství. Ve vývoji trhu se opravdu stoprocentně předvídat nedá, a pokud už něco předpovíte, můžete si být jisti, že se stane ještě něco docela jiného, než jste kdy byli schopni předpovědět nebo než jste rozhodně uměli zcela vyloučit. Je jen na vás, jak se v takovém dobrodružství trhu svobodně utkáte s nabízenou příležitostí. Je to opravdová výzva. Opravdová hra. Opravdové svobodné dobrodružství. Je to výzva pro opravdové, nefalšované, nezdolné bojovníky. Každý den máte šanci svobodně stoupat na svůj pomyslný Mount Everest a svými získanými znalostmi se buď vyškrábat ze základního tábora postupně až na vrchol některé z osmitisícovek, nebo zahučet do hluboké, tmavé propasti. A každý z těch, kdo vyšplhal až nahoru, občas cestou do nějaké té propasti zahučel. Pokud se poučil, proč se tak stalo, a nevzdal cestu k vrcholu, vyhrál svůj boj s osmitisícovkou. Slaboši bez smyslu pro dobrodružství, líní a zneuctění notoričtí stěžovatelé, ublížené chudinky a fňukny, cyničtí pesimisté a negativisté, ti všichni zůstanou jednou provždy hluboko v údolí a neokusí půvaby ani základního tábora, ze kterého výprava pořádá své útoky k dobytí vrcholu. Ti všichni zůstanou jednou provždy chudí, a pokud se jim poštěstí nějaké bohatství zdědit nebo jím být obdarováni, rychle o něj přijdou.

Neradím, nenabádám, neříkám tak, ani tak. Na příkladu ukazuji, jak dosáhnout své osmitisícovky a jak z té výšky nezahučet po hlavě rovnou do temné propasti chudoby. Kdo chce, pochopí, kdo nechce, ani nedočte.

Úspěch současného peněžního systému je založen na nedostatku. Dostatek čehokoliv plodí nižší cenu a nezájem o produkt. Vlastníkem téměř všeho jsou monstrózní nadnárodní korporace, vytvářející umělý nedostatek čehokoliv, co je člověk posléze ochoten koupit. Prostřednictvím svých dceřiných společností profitují z lidských tragédií a potřeb.

Příroda nám dala tu výsadu být tady na Zemi. Jen nakrátko, na cestovní pas. Nevyužít téhle výsady naplno je strašlivý hřích. Využít ji znamená využít moci a síly peněz k tomu, abychom nebyli na omezujícím čase tolik závislí a nenechali se vydírat bičem státu, jeho krutě loupeživých daní a hloupě koncipovaných zákonů, ani si nenechali držet nůž pod krkem od svého zaměstnavatele. Využít naplno znamená stát se nezávislým a svobodným, abychom mohli zažívat dobrodružství. A k tomu nám dopomáhej bohatství.

Kapitola 1
JSME BOHATÍ

Pro začátek si představte, ať už jste momentálně chudí či bohatí, že zrovna vy jste ti krásně a zajímavě bohatí. Těm bohatým to půjde snáz, těm chudým trochu inspirace:

Od pánaboha jste dostali vnuknutí, velmi zajímavý nápad na výrobu úžasné dětské hračky, která zaujme miliony dětí a bude rozdávat radost, rozvíjet zručnost i inteligenci dětí na celém světě. Nejdříve jste tedy za poslední peníze a za pomoci přátel nechali zpracovat svůj nápad do výkresové podoby. Když se to nakonec po mnoha peripetiích a velkém snažení povedlo technicky dotáhnout, z výkresů vznikl první prototyp. Za poslední zbylé peníze se podařilo prototyp zaregistrovat jako průmyslový vzor, prozatím jen pro zemi, kde žijete, protože na celý světadíl či svět zatím nemáte dostatečné finanční prostředky. Zaregistrovali jste i název a obchodní značku. Stálo to majlant, ale riziko a práce se vyplatily. Pak přišlo dlouhé běhání po bankách, odmítání a nedůvěra, vysvětlování proč a jak to nejde místo hledání, jak by to jít mohlo, a to vše vás pomalu drtí a ztrácíte důvěru ve vlastní schopnosti i úspěch samotného nápadu, ale nenecháte se zviklat. Peníze sice došly, ale z výplat zaměstnanců se dá uspořit. Nepojede se na dovolenou, počkají i nové lyže pro děti, jen aby bylo aspoň na benzín a drobné dárečky úředníkům v bance. Po mnoha měsících běhání nakonec přišel úvěr. Sice za nestandardní úrok, protože i bankám se vaše podnikání zdá nestandardní, zejména proto, že se nevejdete do jejich standardních tabulek standardního žadatele o úvěr. Ale našla se banka, která za úrok o třetinu vyšší úvěr poskytla. Věříte si tak, že si jste jistí, že úvěr splatíte v termínech stanovených bankou. Přišly pronájmy prostor, nic levného, ale lze sem umístit stroje, které z úvěru nakoupíte. Už jsou pevně namontovány na svých místech, problém je sehnat dobré pracovníky. S tím je vždycky velký problém. Zjišťujete, že mnoho známých, se kterými chodíte na páteční pivko a kteří neustále pláčou a láteří na nedostatek práce, vlastně pracovat nechce, protože když jim práci nabízíte, tak to zrovna není to, co by chtěli dělat, nebo ještě tak dva měsíce chtějí využít státní podporu a trochu si od té předchozí dřiny odpočinout, nebo ještě počkat až skončí teplé léto… Přesto konečně stříháte barevnou stuhu a slavnostně otevíráte svou novou fabriku, vlastně spíš větší dílnu. Stále na dluh, ještě nemáte dodavatele materiálu, který budete zpracovávat, ani odběratele, který by vaši hračku chtěl prodávat, ale to přijde časem. Páska je přestřižena a dodavatelé se jen hrnou. Levnější a dražší, kvalitní i lumpové. Těžko se v tom vyznat a dostavují se první ztráty z podvodů a dodávek se špatnými surovinami. Podaří se je, i když s finančními ztrátami, překonat. Sklady se plní, ale o výrobek nějak není zájem. Ne že by byl špatný, je skvělý, ba co víc, je unikátní, ale malé obchody jsou příliš roztroušené a velké řetězce chtějí nesmyslné všimné a vysoké poplatky za uvedení výrobku do jejich sítě. A nejen to, chtějí dokonce poplatek za každou barevnou i velikostní variantu vaší hračky. Chcete prodávat v řetězci? Proč ne? Dáte úplatek manažerovi, aby se tím vůbec zabýval. Když se to podaří, manažer v souladu s obchodními pravidly vyžaduje zaplatit 3 000 dolarů za rok a každou velikost a barevnou variantu vašeho výrobku. Děláte hračky pro menší, střední a starší děti, to jsou tři velikosti, vyrábíte je pro dívky, pro chlapce, ale i v jiných barvách, takže celkem 6 barevných variant pro každou velikost. To je tedy 18 variant = 54 tisíc dolarů. K tomu 35 % z prodeje jako obchodní marže. Úvěr mele z posledního. Vaše původní výpočty ceny levné hračky berou za své. Ale nevzdáváte to. Přes všechny těžkosti jsou vaše hračky v regálech obchodů. V regálech prodejen ve státě, který se snaží podporovat podnikání nízkými daněmi z příjmu. Nízké daně přinášejí vyšší zaměstnanost, a tak mohou zdejší lidé, kteří mají práci, utrácet. A vaše hračky opravdu kupují. A investoři se o vás zajímají, protože vykazujete dobrou prodejnost. Zvládáte postupně organizaci firmy, rozumně investujete do aktiva, daří se vám jako zázrakem najít poctivé a pracovité zaměstnance, kteří nekradou, dodržují pracovní dobu, plně ji využívají a skvěle odvádějí svou práci. Splácíte úvěr a podařilo se vám tak vytvořit své základní aktivum – výrobnu skvělých hraček. Prodáváte, bohatnete, opět moudře investujete, rozšiřujete výrobu a po několika letech splácení úvěru vyděláváte svůj první milion. Investujete do dalšího rozvoje svého aktiva – inovace hračky, nových modelů, barev, variant provedení, přizpůsobení pro různé světové trhy, platíte různé laboratorní zkoušky a testy, státní zkušebny, aby mohla být hračka prodávána i v jiných zemích, najímáte místní odborné poradce, aby vám pomohli s uvedením hračky na trh za podmínek, které cizí legislativa stanoví. Stále se vám ale daří a vše jde dobře. Investice jsou vysoké, výdaje děsivé, ale zisky se podaří tvořit docela stabilně a pravidelně. A stále máte to velké štěstí na skvělé a svědomité zaměstnance. Nacházíte pro ně práci, kterou jste si vymysleli a dotáhli to až k realizaci svého návrhu, umíte sehnat odbyt, protože vyrobit neznamená automaticky prodat, a nespíte na vavřínech, ale investujete do výroby a rozvoje. Svádíte drahý a nekonečný boj s nelegálními kopiemi svých výrobků, ale i tyto investice, i když byly horentní, se nakonec vyplatí. A konečně začínáte bohatnout a po mnoha letech si kupujete svůj první mercedes. Ještě je sice firemní, ne jen váš nebo vaší manželky, ale přece jenom, sousedi už to vidí. A také závidí. Je třeba přidat na tempu, aby se člověk mohl přestěhovat z bytu do svého vysněného domu. Kolaudace dvoupatrové rodinné vilky je za rok na světě, vybavení kvalitní elektronikou i koženým nábytkem ještě chvíli počká, protože své zatím jediné aktivum je třeba si hýčkat, investujete tedy do rozvoje firmy, i když se to manželce nelíbí a raději by novou koženou sedačku a svůj malý mercedes, ale nenecháte se zlomit. Zdravý rozum vítězí. Ale po dalších několika letech přece jen zisky tloustnou stejně jako vaše peněženka i vaše manželka a daří se čím dál víc. A jednoho dne zjistíte, že jste vlastně najednou ukrutně bohatý. A je to tu, jsem bohatý. Bylo to velké úsilí, mnoho času, přemáhání se, ignorování závistivých sousedů a ztráty závistivých přátel, roky dřiny a odříkání, ale konečně se nemusíte ohlížet na koruny ani tisíce, konečně jste tak bohatý, že vaše aktivum produkuje nejen tolik, kolik spotřebujete vy i vaše firma, ale ještě zbývá. Konečně můžete začít žít! Jste svým pánem a pánem svého času.

Nezapomeňte tenhle scénář. Jste to vy, kdo zbohatl. To vy jste se svou pílí, dřinou a odříkáním dostal až sem. Už to konečně máte, tak se do toho ponořte celou svou fantazií, mnohokrát se k tomuto scénáři ještě vrátíme. Jste bohatý, užívejte si svého bohatství, jak je to jen možné.

Nezřídka bývá naší prioritní snahou vše kolem sebe kontrolovat. Mít nade vším kontrolu. Jako peníze nejsou, ani kontrola není. Kontrola je pouhá iluze. Uvědomme si, že nikdo z nás neví a neumí jednoznačně ovlivnit, co bude nebo co se stane za hodinu, za den, za rok, za deset let. Nevíme, co přijde. Můžeme se ale připravit na různé alternativy, diverzifikovat rizika. Místo iluze kontroly můžeme přijmout situační opatření k navýšení zisku a omezení rizika, a to různými způsoby. Jedna ze zásad udržení bohatství. Ne však cesta pro velké hráče.

K tomu, abychom mohli zbohatnout, je nutné dodržovat určitá pravidla. Všechno má svá pravidla, i zbohatnutí se jimi řídí. Na následujících příkladech si o nich něco povíme.

Kapitola 2
PRAVIDLA

Co je to, být bohatý? Je to mít miliony? Nebo stamiliony? Je bohatý milionář, miliardář, nebo řezník odnaproti, protože si právě koupil nový volkswagen? Ten mu budou všichni závidět jen do té doby, než si někdo jiný, třeba vy, koupí mercedes, rázem se na řezníkův volkswagen zapomene. Stejně tak sejde z mysli váš mercedes, až si jiný soused koupí novou škodovku. Nezáleží na značce či ceně, jde o změnu. O způsob sdělení informace. Škodovka, i když je mnohem levnější než mercedes, je nová informace, doručení nové informace je ta zajímavá skutečnost. To je impuls k závisti. Ta stará závist je už okoukaná. Ale vedle si jiný soused, opravář televizí, pořídil na svůj starší dům novou střechu, novou omítku a nová velká elektrická vrata. To si dovolil dost. Toho bude muset soused se škodovkou dohnat. A pravda, už se stříká nová omítka i tam. Ani soused s mercedesem na sebe nenechal dlouho čekat a dělá novou střechu i plot. Má na to, inu je bohatý. Já jsem pán s mercedesem, už hloupnu, to já jsem ten bohatý. Ten scénář, zapomněl jsem…

Kdo ze sousedů v ulici je tedy bohatší? Já, pán s mercedesem? Nebo snad pán s poslední novinkou, se škodovkou? Či pán, co už dokončil rekonstrukci původní předválečné vily?

Jeho žena ale nenosí tolik okázalých zlatých šperků jako moje. Ani řezníkova žena nenosí každý týden nové šaty jako moje Madla. Zřejmě budu já ten nejbohatší. Dobře to dělám, musím se pochválit.

Taky se v „tom“ trochu poznáváte? I já se v tom poznával, a měl jsem velké štěstí, štěstí, že jsem se v „tom“ poznal. Že jsem viděl, jak jsou závist a hodnocení ostatních, aniž by znali podstatu, hloupé. Jak málo záleží na pouhém vnějším sdělení informace. Ve skutečnosti mohl mít řezník ve štrozoku nastrkané miliony a pán se škodovkou si koupil škodovku jen proto, že ostatní peníze prostě nezdanil a tak má desítky milionů ve švýcarské bance a já jsem se o nich jenom nedozvěděl. Takovou kamufláž že na nás pan škodovka vymyslel? To je od něho velmi podlé. Kdo se v tom má vyznat? Jak ho teď se svým bohatstvím doženu? Kde je možnost srovnání výše a hodnoty bohatství?

Já osobně se cítím být bohatým. Nepochybně nejsem nejbohatším na světě, ani v Evropě, ba ani ve své zemi či ve svém městě. A možná ani nejsem nejbohatší ve své ulici. A to ani prodávám-li desítky tisíc hraček se stále novou inovací a velmi dobrým odbytem, na který se váže velmi dobrý zisk. Přesto se domnívám, že jsem nesmírně bohatý. Proč? Vydělám totiž víc, než spotřebuji, aniž bych musel denně chodit do práce. Nejsem vázán pracovní dobou, ve svých 38 letech jsem se po narození syna rozhodl jít do pomyslného finančního důchodu, abych se mohl plně věnovat rodině. Moje aktivum, výrobna skvělých hraček, už není jediné aktivum, které mám. Nově vytvořený zisk jsem investoval do nemovitostí, které pronajímám, zakoupil jsem nějaké zemní stroje, vytvořil malou firmu na zemní práce a postavil malou benzinovou čerpací stanici na kraji města. Vytvořil jsem tak svá nová aktiva, která mi vydělávají, aniž bych musel sedět v každé té malé firmě. Do každé firmy jsem našel správce, či chcete-li vedoucího, který se o její rozvoj spolehlivě stará. Pravda, musím se s každým z nich o svůj výdělek rozdělit, protože pokud je budu platit hodinovou mzdou, nebudou ničím motivováni k tomu, aby firma rostla a rozvíjela se. Některým, kteří se osvědčili, jsem dokonce dal na firmě podíl. Zadarmo, jen tak, nic jsem za to nechtěl. Vlastně, abych byl upřímný, chtěl jsem za to mnohem víc než peníze, mnohem víc než cenu současného podílu. Chtěl jsem, aby svou prací pro rozvoj firmy vytvořili mnohem větší zisky, než doposud. Budu se sice o ně s nimi dělit, ale zisk je mnohem vyšší, než byl, když jsem firmu vedl před časem sám. Dříve jsem vydělával na zemních pracích 10 tisíc měsíčně, nyní vydělává firma 50 tisíc měsíčně. Sice se dělím se svým novým společníkem, který dostal svůj podíl „zdarma“, v poměru 3:2, tedy 30 tisíc já, 20 tisíc společník, ale stále vydělávám trojnásobek. Mnou darovaný podíl se tak za půl roku vrátí a díky své snaze vydělat víc pro sebe, vydělává můj společník i více pro mne. A získávám tím ještě dvě nadhodnoty. Jak jinak, než zadarmo. Jednak, je-li to slušný společník (a to předpokládám, že je, jinak bych z něho svého společníka přece neudělal), je mi vděčný a je ke mně tedy loajální. Zadruhé, a taky zadarmo, nemusím do firmy v podstatě vůbec chodit. Můj nový společník dělá celou práci pro sebe i pro mne, a protože ji dělá i pro sebe, snaží se ji dělat co nejlépe a snaží se firmu vést k vyšším ziskům. Mohu klidně odjet na dovolenou nebo řešit své další investiční možnosti k získání nových aktiv, aniž bych byl zaneprázdněn.

Pravidlo č. 1:
Chtějte se dělit!

Dejte svým společníkům, zaměstnancům, přátelům, spolupracovníkům či obchodním partnerům jistotu, že se s nimi rádi a poctivě podělíte o své výdělky. Nebudou mít strach s vámi obchodovat a vy na dělení vždy získáte. Získáte volný čas, který, jak záhy zjistíte, je jednou z mála věcí, kterých se nám každému tragicky nedostává, a máme ho striktně omezen, kromě toho také získáte nové nápady díky dalším mozkům, mozkům, které jste do své vize či činnosti, do svého byznysu připustili. A v neposlední řadě získáte vyšší zisky, kterých byste sami nebyli schopni dosáhnout. Při menší, leč zodpovědné a důsledné občasné kontrole, kterou budete ve firmě vykonávat, a při pravidelných občasných schůzkách se svými partnery nemusíte mít obavu, že se něco zhroutí, aniž byste se to nedozvěděli a nestačili zasáhnout.

Ale zpět k otázce, co to vlastně znamená být bohatý? Kdo je bohatý? Snáze bude zodpovědět, kdo není. Nebo si položme otázku: co je to bohatství?

Dá se to poznat podle toho, jak vás povrchně posuzují druzí? Ale je zřejmé, že hodnocení okolí bývá velmi subjektivní a postrádá nezkreslené a úplné informace. Nebo je to spíš vlastní pocit bezstarostnosti a klidu, sebevědomí a finanční dostatečnosti? Je tedy lépe položit otázku takto:

Kdo se cítí být bohatý? Může to být někdo, kdo nemá stále dostatek, kdo se donekonečna pachtí za zisky, výdělky, protože se bojí, že má stále málo? Cítí se takový člověk bohatým?

Já cítím, že mám dost. Neusínám na vavřínech, nemohu si dovolit utrácet miliony týdně, ale pořídím ze svých aktiv vše, co potřebuji, aby se moje rodina cítila finančně zabezpečená a šťastná. Trávím s ní co nejvíce času a, na rozdíl od mnoha těch, co bohatnou, jsem při tom, když vyrůstá můj syn. Mohu mu dávat rady, jaké dávali bohatý i chudý táta Robertovi Kiyosakimu. V mých dětech je největší bohatství a mé finanční bohatství mi dává bohatství času, abych se mohl naplno věnovat svému největšímu bohatství, svým dětem.

Jsem tedy bohatý. Bohatý je každý, jehož finanční aktiva vynášejí dostatečné zisky na to, aby se mohl věnovat tomu, čeho si na světě nejvíce cení. Pro mne je to moje rodina. A přesně to mi má aktiva umožňují. Umožňují mi dokonce dovolit si tvořit pasiva, jako je luxusní dům či luxusní auta. Pasiva, která dotváří štěstí mojí rodině a která tedy nepřímo tvoří další bohatství, duševní. Pasiva se tak stávají svým způsobem aktivy, tvořícími nedílnou součást bohatství. Zároveň jsou motorem pro to, abych vytvářel nová aktiva, která mi dovolí toto duševní bohatství ještě více naplňovat a rozvíjet. Kdybych je nepoznal, neměl bych žádný důvod snažit se o tvorbu nových aktiv. Pokud bych nebyl příliš chamtivý, zvítězila by lidská lenost. Má finanční dostatečnost by mne ukolébala natolik, že bych usnul na vavřínech a další aktiva již nevytvářel.

Lenost je zcela přirozená vlastnost, je ve své podstatě jedním z obranných mechanismů organismu. Každý organismus má geneticky naprogramováno činit energeticky co nejšetrnější pohyby v co nejmenší míře za účelem co nejnižší spotřeby energie. Zvířata se pohybují vždy pomalu, rozvážně a s rozmyslem, tedy pokud právě neloví, nejsou lovena nebo se nechtějí pářit. Mají na vše dost času a většinu života tráví odpočinkem. Šetří životní energii. Už jste někdy viděli tygra cvičit aerobic, zajíce běhat maratón po poli jako na závodní tartanové dráze nebo medvěda skákat přes překážky ze statných borovic?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak zbohatnout.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.