John Grisham

OCHRÁNCI

Kalibr

Přeložil David Petrů

THE GUARDIANS

Copyright © 2019 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © David Petrů, 2020

ISBN 978-80-242-7071-5

Jamesi McCloskeymu,

známému jako „Očisťovač“

1

Duke Russell nespáchal žádný z otřesných zločinů, za které byl odsouzen; přesto kvůli nim má být za hodinu a čtyřicet čtyři minut předveden k popravě. Jako vždy během těchto děsivých nocí čas jako by s nadcházející poslední hodinou odtikával rychleji než obyčejně. Protrpěl jsem už dva takové odpočty v jiných státech. Jeden dospěl až do konce a můj člověk vydechl naposledy. Druhý díky zázraku na poslední chvíli odvolali.

Jen si tikej – nedočkáš se, dnes v noci na to nedojde. Jednou toho ti nahoře možná dosáhnou, jednou možná skutečně donesou Dukeovi jeho poslední večeři a pak mu píchnou injekční stříkačku do ruky, ale dnes to nebude. Čeká v cele smrti teprve devět let. Průměrná doba tady v Alabamě je patnáct let. Ani dvacet není nic nezvyklého. Právě teď někde po Atlantě, po jedenáctém obvodu, putuje odvolání, a až během následující hodiny přistane na stole toho pravého koncipienta, tahle poprava bude odložena. Duke se vrátí k hrůzám života na samotce a k čekání na smrt některého jiného dne.

Mým klientem je poslední čtyři roky. Podporuje ho také jedna mamutí právnická firma z Chicaga, která mu věnovala tisíce bezplatných hodin, a jistá organizace z Birminghamu, která bojuje proti trestu smrti a angažuje se všude, kde se dá. Já sám jsem se Dukeova případu ujal, když jsem před čtyřmi lety dospěl k závěru, že je nevinný. Momentálně mám takových případů pět, samá nespravedlivá odsouzení – aspoň podle mého názoru.

Jednoho klienta jsem doprovázel na smrt. Dodnes věřím, že byl nevinný. Jen jsem to nestihl prokázat včas. Jeden je víc než dost.

Už potřetí dnes přicházím k celám s alabamskými odsouzenci na smrt a zastavím se u detektoru kovů přede dveřmi, které hlídají dva zamračení dozorci. Jeden z nich drží podložku na psaní a zírá na mě, jako kdyby za ty dvě hodiny od mojí poslední návštěvy zapomněl, jak se jmenuju.

„Post, Cullen Post,“ řeknu tomu troubovi. „Za Dukem Russellem.“

Zahledí se na podložku, jako by pátral po jakýchsi životně důležitých informacích, najde, co potřeboval, a kývne k plastovému košíku na krátkém dopravním pásu. Položím do košíku svoji aktovku a mobil, stejně jako minule.

„Hodinky a pásek?“ zeptám se ho jako ten největší provokatér.

„Ne,“ zavrčí on. Projdu detektorem, nechám se zkontrolovat, a vida, zase dnes k celám smrti půjde jen obyčejný právník bez pistole v kapse. Vezmu si aktovku a mobil a vydám se za druhým dozorcem sterilní chodbou k velké mříži. Dozorce přikývne, ozve se cvakání a řinčení, mříž se odsune a my se vydáme další chodbou hlouběji do útrob téhle depresivní budovy. Za rohem čeká několik mužů před jednolitými ocelovými dveřmi. Čtyři jsou v uniformách, dva v kvádrech. Jeden z těch dvou je správce věznice.

Zasmušile na mě pohlédne a přistoupí blíž. „Máte minutku?“

„Ale jen jednu,“ odpovím. Poodejdeme od skupinky, abychom si mohli promluvit v soukromí. Není to špatný chlap, jen dělá svoji práci a je tady nový, takže zatím žádnou popravu neabsolvoval. Zároveň je to můj nepřítel, takže mu absolutně v ničem nehodlám vyjít vstříc.

Schoulíme se jako dva spiklenci a on zašeptá: „Jak to vypadá?“

Rozhlédnu se, jako bych hodnotil situaci, a řeknu: „No, já nevím. Podle mě to vypadá na popravu.“

„Ale no tak, Poste. Naši právníci tvrdí, že to dneska bude.“

„Vaši právníci jsou idioti. Tohle už jsme jednou probírali.“

„Ale prosím vás. Jaké jsou v tuhle chvíli vyhlídky?“

„Padesát na padesát,“ zalžu.

To ho zaskočí a neví, co odpovědět. „Rád bych viděl svého klienta,“ řeknu.

„Jistě,“ pronese hlasitěji, jako by byl naštvaný. Nesmí to vypadat, jako že se mnou spolupracuje, tak naštvaně odkráčí. Dozorci ustoupí a jeden z nich otevře dveře.

V pokoji smrti je Duke, leží se zavřenýma očima na lehátku. Pro zvláštní příležitosti mu pravidla povolují malou barevnou televizi, na které se smí dívat, na co chce. Televize má vypnutý zvuk a na obrazovce běží zpravodajství plné reportáží o požárech na západě. Finální odpočet jeho života není v národním měřítku nijak důležitý.

Každý stát praktikující trest smrti má pro chvíle před popravou své vlastní pošetilé rituály, cílené na to, aby vytvořily co největší drama. V Alabamě povolují osobní setkání s nejbližšími příbuznými ve velké návštěvní místnosti. V deset večer odvedou odsouzence do pokoje smrti sousedícího s popravčím sálem, kde bude usmrcen. Tady s ním smí být kněz a právník, ale jinak nikdo. Poslední večeři mu přinesou kolem půl jedenácté a smí si objednat, cokoli chce, kromě alkoholu.

„Jak vám je?“ zeptám se a on se posadí a usměje se.

„Nikdy mi nebylo líp. Nějaké novinky?“

„Zatím ne, ale pořád jsem optimista. Každou chvíli by se měl někdo ozvat.“

Duke je osmatřicetiletý běloch a před zatčením za znásilnění a vraždu měl v trestním rejstříku jen dva záznamy za řízení pod vlivem a několik pokut za překročení povolené rychlosti. Žádné násilné činy. Zamlada vymetal večírky a byl pěkný výtržník, ale po devíti letech na samotce se značně zklidnil. Mým úkolem je dostat ho na svobodu, což se v tuhle chvíli zdá jako naprosto nereálný sen.

Vezmu ovladač a přepnu na místní kanál z Birminghamu, ale zvuk nechám vypnutý.

„Působíte dost sebevědomě,“ podotkne.

„Můžu si to dovolit. Na mě tu žádná injekce nečeká.“

„Vy jste zvláštní člověk, Poste.“

„Buďte v klidu, Dukeu.“

„V klidu?“ Zhoupne nohy na podlahu a znovu se usměje.

Vzhledem k okolnostem skutečně působí docela klidně. Zasměje se a řekne: „Vzpomínáte si na Skeltona, jak mu říkali ‚Štístko‘?“

„Ne.“

„Nakonec ho dostali, asi před pěti lety, ale poslední večeři mu chystali celkem čtyřikrát. Třikrát už šel po prkně a třikrát to zarazili. Vždycky si dal salámovou pizzu a třešňovou colu.“

„A co jste si objednal vy?“

„Steak s hranolky a šestibalení piva.“

„S pivem bych moc nepočítal.“

„Dostanete mě odsud, Poste?“

„Dneska večer to nebude, ale pracuju na tom.“

„Jestli se odsud dostanu, tak jdu rovnou do hospody a zliju se do bezvědomí.“

„Rád se k vám přidám. A tady máme guvernéra.“ Právě se objevil na obrazovce, tak pustím zvuk.

Stojí před řadou mikrofonů, ozářený kamerovými reflektory. Tmavý oblek, kašmírová kravata, bílá košile, každý obarvený vlas přigelovaný na svoje místo. Chodící reklama do předvolební kampaně. S náležitě ztrápeným výrazem spustí: „Pečlivě jsem si případ pana Russella prostudoval a obšírně jsem vše prodiskutoval se svými poradci. Rovněž jsem se setkal s rodinou Emily Broonové, oběti zločinů, které pan Russell spáchal, a rodina se důrazně staví proti omilostnění. Po zvážení všech aspektů tohoto případu jsem dospěl k rozhodnutí, že rozsudek ponechám v platnosti. Soudní příkaz také zůstane v platnosti a poprava se uskuteční. Poslechl jsem hlas lidu. Omilostnění pro pana Russella se tím pádem zamítá.“ Sehraje to, jak nejdramatičtěji dovede, potom se ukloní a pomalu vycouvá z dohledu kamer. Jeho velkolepé vystoupení je u konce. Mistr opustil budovu. Před třemi dny si našel patnáct minut na to, aby mi poskytl audienci, načež šel o našem „soukromém“ setkání informovat své oblíbené reportéry.

Kdyby se případu skutečně věnoval tak pečlivě, jak tvrdí, musel by vědět, že Duke Russell neměl se znásilněním a vraždou Emily Broonové před jedenácti lety nic společného. Vypnu zvuk a podotknu: „Takže tady se žádné překvapení nekoná.“

„Dal vůbec někdy někomu milost?“ zeptá se Duke.

„Samozřejmě že ne.“

Ozve se hlasité zaklepání a otevřou se dveře. Vstoupí dva dozorci, z nichž jeden tlačí vozík s poslední večeří. Nechají vozík stát a odejdou. Duke hledí na steak s hranolky a poměrně tenký kousek čokoládového dortu a řekne: „Ani jedna plechovka.“

„Užijte si ledový čaj.“

Usadí se na lehátku a pustí se do jídla. Voní to báječně a mě napadne, že jsem sám už aspoň čtyřiadvacet hodin nic nesnědl. „Nechcete pár hranolků?“ nabídne mi.

„Ne, díky.“

„Já to všechno nesním. Bůhvíproč nějak nemám chuť.“

„Jak na tom byla vaše máma?“

Dá si do pusy velký kus steaku a začne pomalu žvýkat. „Moc dobře ne, což se dalo čekat. Celou dobu brečela. Bylo to dost náročné.“

Vtom mi v kapse zavibruje mobil a já po něm hned hmátnu. Podívám se, kdo volá, a řeknu: „Tak je to tady.“ Usměju se na Dukea a pozdravím. Je to koncipient z jedenáctého obvodu, kluk, kterého docela dobře znám, a sdělí mi, že jeho šéf právě podepsal příkaz k odložení výkonu popravy, protože je třeba více času na přezkoumání, jestli byl soud s Dukem Russellem spravedlivý. Zeptám se, kdy bude odklad oznámen, a on mi poví, že okamžitě.

Pohlédnu na svého klienta a řeknu: „Máte odklad. Dneska se injekce nekoná. Za jak dlouho dojíte ten steak?“

„Za pět minut,“ odpoví a s úsměvem od ucha k uchu zakrojí do hovězího.

„Můžete mi dát deset minut?“ požádám koncipienta. „Můj klient by rád dojedl poslední večeři.“ Chvíli se dohadujeme, až nakonec souhlasí se sedmi minutami. Poděkuju mu, hovor ukončím a vytočím jiné číslo. „Jezte rychle,“ pobídnu Dukea. Najednou se v něm probudila chuť a je šťastný jako prase v žitě.

Původcem Dukeova nespravedlivého odsouzení je maloměstský žalobce Chad Falwright. Právě teď čeká v administrativní budově věznice zhruba půl kilometru daleko, přichystaný na vrchol své kariéry. Myslí si, že ho v půl dvanácté společně s rodinou Broonových a místním šerifem naloží do vězeňské dodávky a všechny odvezou sem k celám smrti, kde je následně vpustí do nevelké místnosti s velkým proskleným oknem, prozatím zataženým oponou. Až se všichni usadí, myslí si Chad, počkají na chvíli, kdy bude Duke připoutaný k lůžku a s jehlou připravenou v paži, načež se opona dramaticky roztáhne.

Žádný žalobce snad ani nemůže být spokojenější s výsledkem své práce, než když na vlastní oči přihlíží popravě, za kterou je zodpovědný.

Chad však o tohle potěšení přijde. Vyťukám jeho číslo a on za okamžik hovor přijme. „Tady Post,“ představím se. „Jsem tu v celách smrti a mám špatné zprávy. Jedenáctý obvod právě nařídil odklad. Vypadá to, že budete muset se schlíplýma ušima odlézt zpátky do Verony.“

Zakoktá se a pak ze sebe vypraví: „Cože?“

„Slyšíte dobře, Chade. To vaše vykonstruované odsouzení dostává čím dál větší trhliny a s Dukeovým skalpem se můžete rozloučit. Ačkoli chybělo opravdu málo, to musím uznat, měl jste ho prakticky na dosah. Jenže jedenáctý obvod chová pochybnosti o tom, jestli byl celý proces s Dukem spravedlivý, takže případ posílá k přezkoumání. Je po všem, Chade. Moc mě mrzí, že jsem vás připravil o vavříny.“

„To je nějaký vtip, Poste?“

„Samozřejmě, nemáme tady v celách smrti nic lepšího na práci než vtipkovat. Celý den jste si vychutnával rozhovory s novináři, teď si vychutnejte tohle.“ Nemusím snad ani podotýkat, že toho chlapa z celého srdce nesnáším.

Ukončím hovor a pohlédnu na Dukea, který se ještě láduje. S plnou pusou se zeptá: „Můžu od vás zavolat mámě?“

„Ne. Tady smějí používat mobily jen právníci, ale nebojte, brzy se to dozví. Teď si pospěšte.“ Spláchne sousto čajem a vrhne se na čokoládový dort. Já vezmu dálkové ovládání a pustím zvuk. Zatímco Duke vyškrabává talíř, objeví se kdesi v areálu věznice zadýchaný reportér a zajíkavě sdělí divákům, že byl podepsán odklad. Tváří se zaskočeně a nechápavě a kolem něj panuje zmatek.

O několik vteřin později se ozve zaklepání na dveře a vstoupí správce věznice. Spatří televizi a zeptá se: „Takže už jste to slyšeli?“

„Ano, pane správce, moc mě mrzí, že jsem vám tu slávu pokazil. Povězte klukům, že můžou jít domů, a pošlete pro mě prosím vás auto.“

Duke si otře rty do rukávu, rozesměje se a řekne: „Netvařte se tak zklamaně, pane správce.“

„Kdepak, mně se ve skutečnosti ulevilo,“ reaguje správce, ačkoli je na první pohled zřejmé, jak je to doopravdy. I on strávil celý den rozhovory s novináři, vychutnával si své místo v záři reflektorů. A teď najednou jeho tryskový únik s míčem skončil zakopnutím před brankovou čárou.

„Já půjdu,“ řeknu a potřesu si rukou s Dukem.

„Díky, Poste,“ pronese on.

„Ozvu se.“ Vykročím ke dveřím a ještě podotknu ke správci: „Pozdravujte ode mě guvernéra.“

Vyvedou mě z budovy na studený vzduch, který mi ještě o něco zvedne náladu. Jeden dozorce mě doprovodí k neoznačené vězeňské dodávce přistavené o pár metrů dál. Nastoupím a on za mnou zavře dveře. „K hlavní bráně,“ instruuju řidiče.

Cestou přes rozlehlý areál Holmanovy věznice se ve mně probudí únava a hlad. A úleva. Zavřu oči, zhluboka dýchám a vychutnávám si ten zázrak, že Duke se dožije dalšího dne. Prozatím jsem mu zachránil život. K tomu, abych mu zajistil návrat na svobodu, budu potřebovat další zázrak.

Z důvodů známých jen těm, kteří zdejší věznici řídí, bylo v posledních pěti hodinách nařízeno držet všechny trestance v celách, jako by se snad mohli srotit v rozlícený dav a vyrazit k celám smrti jako k Bastile, aby Dukea zachránili. Teď se toto nařízení ruší; je po všem. Pomocné síly přivolané k zajištění pořádku pomalu odcházejí a já už se nemůžu dočkat, až odsud vypadnu taky. Auto mám na malém parkovišti u hlavní brány, kde televizní štáby právě uklízejí vybavení a rozjíždějí se domů. Poděkuju řidiči, nasednu do svého terénního forda a honem vyrazím pryč. Po třech kilometrech zastavím u zavřeného venkovského obchodu, abych si zavolal.

Jmenuje se Mark Carter. Běloch, třiatřicet let, bydlí v nájemním domku v městečku Bayliss, patnáct kilometrů od Verony. Ve svých složkách mám fotku jeho domu, jeho auta i jeho současné přítelkyně. Před jedenácti lety Carter znásilnil a zavraždil Emily Broonovou a já už to teď jenom musím prokázat.

Z laciného telefonu zakoupeného čistě jen za tímhle účelem zavolám na číslo jeho mobilu, číslo, které bych správně neměl mít. Po pěti zazvoněních se ozve: „Ano?“

„To je Mark Carter?“

„Kdo se ptá?“

„Vy mě neznáte, Cartere, ale volám vám z věznice. Duke Russell právě dostal odklad, takže vás bohužel musím informovat, že zatím nic neskončilo, případ se bude přezkoumávat. Díváte se na televizi?“

„Kdo je to?“

„Nepochybuju, že se díváte, Cartere, sedíte tam na zadku s tou svojí vypasenou přítelkyní a v duchu se modlíte, ať stát konečně Dukea zabije – za zločin, který jste spáchal vy. Jste hajzl, Cartere, koukat na to, jak někdo umírá místo vás. Jste srab.“

„Přijďte mi to říct do ksichtu.“

„I toho se dočkáte, Cartere, v soudní síni. Najdu důkazy a Duke bude brzo venku. Na jeho místo půjdete vy. Dostanu vás, Cartere.“

Než stačí odpovědět, ukončím hovor.

2

Protože benzin je o trochu levnější než laciné motely, strávím spoustu času ježděním po setmělých prázdných silnicích. Jako vždycky si říkám, že to dospím později, jako kdybych se zakrátko měl uložit k dlouhému zimnímu spánku. Jenže skutečnost je taková, že spím zřídka, většinou si jen na chvíli zdřímnu, a pravděpodobně se to hned tak nezmění. Vzal jsem totiž na svá bedra břemena nevinných lidí, kteří hnijou ve vězení, zatímco násilníci a vrazi chodí po svobodě.

Dukea Russella odsoudili v zapadlé buranské díře, kde polovina porotců měla potíže se čtením a všichni se snadno nechali obalamutit dvěma nabubřelými falešnými odborníky, které Chad Falwright přivedl na svědeckou lavici. Prvním byl jistý bývalý maloměstský zubař z Wyomingu a raději se ani neptejte, jak tenhle člověk skončil právě ve Veroně v Alabamě. V pěkném obleku, s nesmírně vážným výrazem a působivou slovní zásobou dosvědčil, že ty tři oděrky na pažích Emily Broonové pocházejí od Dukeových zubů. Tenhle klaun si vydělává tím, že svědčí po celých Spojených státech, vždycky na straně obžaloby a vždycky za slušnou finanční odměnu, a v jeho pomatené hlavě znásilnění nikdy není dostatečně agresivní čin, dokud pachatel oběť zároveň nepokouše tak, aby jí po tom zůstaly otisky na kůži. Při křížovém výslechu pochopitelně mělo vyjít najevo, jak absurdní a naprosto nepodložená tahle teorie je, jenže Dukeův právník byl nejspíš opilý nebo zrovna usnul.

Druhý odborník pocházel ze státní kriminalistické laboratoře. Jeho oborem byla, a stále je, analýza chlupů a vlasů. Na Emilyině těle bylo nalezeno sedm chlupů z pubického ochlupení a tenhle člověk přesvědčil porotu, že byly Dukeovy. Nebyly. Pravděpodobně pocházely od Marka Cartera, ale ani to nevíme najisto. Zatím. Místní tupci, kteří vedli vyšetřování, se o Cartera coby podezřelého téměř nezajímali, přestože byl poslední, s kým byla Emily osudného večera spatřena.

Otisky zubů a analýza vlasů či chlupů nemají ve většině pokročilejších jurisdikcí naději na úspěch. Obojí spadá do oné žalostné, neustále se proměňující oblasti vědění, jíž se mezi obhájci a právníky, kteří bojují za nápravu nespravedlivých rozsudků, posměšně říká „pavěda“. Jen Bůh ví, kolik nevinných lidí si odpykává dlouhé tresty kvůli nekvalifikovaným odborníkům a jejich nepodloženým teoriím.

Každý obhájce hodný toho jména by si ty dva odborníky při křížovém výslechu náležitě vychutnal, jenže Dukeův právník nestál ani za ty tři tisíce dolarů, které mu platil stát. Nestál vůbec za nic. Měl mizivé zkušenosti s trestním právem, v soudní síni z něj táhl alkohol, chodil otřesně nepřipravený, věřil, že jeho klient je vinen, tři roky po tomto procesu dostal tři pokuty za řízení pod vlivem, byl vyloučen z právnické komory a nakonec zemřel na cirhózu.

A já to teď mám celé od začátku dávat dohromady, abych dosáhl spravedlnosti.

Ale nikdo mě do toho případu nezatáhl. Jsem, jako vždy, dobrovolník.

Ujíždím po dálnici směrem na Montgomery, zbývají mi dvě a půl hodiny cesty, takže mám spoustu času na přemýšlení a plánování. Kdybych zastavil někde v motelu, stejně bych nedokázal usnout. Jsem příliš plný toho zázraku, jehož se mi podařilo dosáhnout za pět minut dvanáct. Pošlu esemesku tomu koncipientovi v Atlantě, abych mu poděkoval. Potom pošlu esemesku své šéfové, která snad touhle dobou už spí.

Jmenuje se Vicki Gourleyová a pracuje v kanceláři naší malé nadace na starém městě v Savanně. Ochránce založila před dvanácti lety z vlastních peněz. Vicki je oddaná křesťanka, která svou práci považuje za poslání přímo odvozené z textu evangelií. Ježíš řekl, ať pamatujeme na vězně. Vicki netráví mnoho času ve věznicích, ale pracuje patnáct hodin denně na tom, aby získala svobodu pro nevinné. Před lety zasedala v porotě, která uznala jistého mladého muže vinným z vraždy a odsoudila ho k trestu smrti. O dva roky později se ukázalo, že šlo o mylné rozhodnutí. Žalobce zatajil zásadní důkazy a vymámil křivopřísežnou výpověď z vězeňského práskače. Policie podvrhla některé důkazy a lhala porotě. Když byl skutečný vrah usvědčen díky DNA, Vicki prodala své podlahářství synovcům, vzala peníze a založila Ochránce.

Já byl její první zaměstnanec. Dnes máme ještě jednoho.

Taky máme jednoho spolupracovníka na volné noze. Jmenuje se Francois Tatum, je to pětačtyřicetiletý černoch a už v mládí si uvědomil, že na venkově v Georgii bude mít mnohem jednodušší život, když si nechá říkat Frankie místo Francois. Jeho matka prý měla nějaké předky z Haiti, a tak svým dětem dala francouzská jména, přestože v jejím zapadlém koutě anglicky hovořícího světa nikdo taková nepoužíval.

Frankie byl první člověk, kterého jsem dokázal zachránit z vězení. Když jsem se s ním seznámil, odpykával si v Georgii doživotní trest za vraždu, kterou spáchal někdo jiný. V té době jsem pracoval jako episkopální kněz v jednom kostelíku v Savanně. Docházeli jsme i do věznice a díky tomu jsem se poznal s Frankiem. Byl posedlý svojí nevinou a nemluvil o ničem jiném. Byl inteligentní, nesmírně sečtělý a díky samostudiu měl veškeré právo v malíčku. Stačily dvě návštěvy, a bezvýhradně jsem mu věřil.

V první fázi své právnické kariéry jsem obhajoval lidi, kteří si nemohli dovolit právníka. Měl jsem stovky klientů a postupem času jsem se dopracoval do stavu, kdy jsem sám věřil, že jsou všichni vinní. Nikdy jsem se ani na okamžik nezamyslel nad neutěšenou situací nespravedlivě odsouzeného člověka. Změnil to až Frankie. Vrhl jsem se na prošetřování jeho případu a zanedlouho jsem dospěl k závěru, že by se mi mohlo podařit prokázat jeho nevinu. Potom jsem se seznámil s Vicki a ona mi nabídla práci, ve které bych si vydělával ještě méně než jako kněz. Vydělávám tolik dodneška.

A tak jsem nastoupil k Ochráncům a mým prvním přiděleným klientem se stal Francois Tatum. Po čtrnácti letech ve vězení ho nadobro opustila celá rodina. Přišel o veškeré přátele. Výše zmíněná matka kdysi všechny své děti odložila na zápraží své sestry a už se nikdy neukázala. Otce nikdy nepoznal. Když jsem se s ním ve věznici seznámil, byl jsem jeho prvním návštěvníkem po dvanácti letech. Taková situace působí naprosto děsivě, ale jedno pozitivum přece jen měla. Jakmile byl propuštěn na svobodu a plně zproštěn obvinění, dostal Frankie od státu Georgie a od místních úřadů, které ho poslaly za mříže, hodně tučné odškodné. A protože neměl rodinu ani přítele, kteří by chodili škemrat o peníze, unikl na svobodu jako duch, téměř beze stopy. Drží si malý byt v Atlantě, poštovní schránku v Chattanooze a většinu času tráví na cestách a užívá si otevřeného prostoru. Peníze má uložené v několika bankách různě po jihu Spojených států, takže je nikdo nemůže vypátrat. Vyhýbá se vztahům, protože mu v minulosti všechny jenom ublížily. Navíc se bojí, aby se mu někdo nepokusil dostat do kapes.

Frankie důvěřuje jenom mně a nikomu jinému. Když jsme vyřešili všechny jeho právní záležitosti, nabídl mi štědrý honorář. Odmítl jsem ho. Pobytem ve vězení si ty peníze zasloužil do posledního centu. Když jsem nastoupil k Ochráncům, přijal jsem tím řeholní slib chudoby. Jestliže moji klienti přežívají o jídle za dva dolary denně, já můžu přinejmenším šetřit všude, kde se dá.

Před příjezdem do Montgomery zastavím na odpočívadle nedaleko Tuskegee. Je ještě tma, před šestou ráno, a na rozlehlém štěrkovém parkovišti vrní velké tahače, jejichž řidiči zatím vyspávají nebo už snídají. V restauraci je rušno, a sotva vstoupím, praští mě do nosu těžký pach slaniny a párků. Zezadu na mě kdosi zamává. Frankie mi drží místo v boxu.

Protože jsme na alabamském venkově, pozdravíme se řádným potřesením rukou namísto chlapského objetí, které bychom si nejspíš dopřáli jinde. Když se na nacpaném tiráckém odpočívadle obejmou dva chlapi, jeden černoch, druhý běloch, leckdo si toho všimne. Ne že by na tom zas až tolik záleželo. Frankie má víc peněz než všichni tihle hoši dohromady a z pobytu za mřížemi je pořád štíhlý a hbitý.

Sám rvačky nevyhledává a nosí se natolik sebevědomě, že tím od nich odrazuje i ostatní.

„Gratuluju,“ řekne. „To bylo o fous.“

„Duke už seděl u jídla, když nám to oznámili. Musel to do sebe honem naházet.“

„Ale působil jsi docela sebejistě.“

„Hrál jsem drsného právníka, jako vždycky. Ale jinak jsem měl stažený žaludek.“

„Když už je řeč o žaludku – určitě máš hlad jako vlk.“

„To mám. Jakmile jsem vypadl z věznice, zavolal jsem Carterovi. Nemohl jsem si pomoct.“

Nepatrně se zamračí a řekne: „Hm. Jistě jsi k tomu měl dobrý důvod.“

„Moc dobrý ne. Spíš jsem měl hroznou zlost. Ten chlap seděl u televize a počítal minuty, až Duke dostane injekci. Dokážeš si to představit – že jsi ten skutečný vrah a potají jásáš u postranní čáry, zatímco místo tebe popravují někoho jiného? Musíme ho dostat, Frankie.“

„Dostaneme ho.“

Objeví se servírka a já si objednám vejce a kávu. Frankie si dá palačinky s párkem.

Ví o mých případech všechno, co o nich vím já sám. Pročte si každou složku, poznámku, hlášení a přepis soudního záznamu. Baví ho jezdit do míst, jako je Verona, kde ho nikdo nezná, a pátrat po informacích. Ničeho se nebojí, ale zároveň nic neriskuje, protože se nehodlá nechat chytit. Na to je jeho nový život příliš dobrý a svoboda o to cennější, že musel tak dlouho trpět bez ní.

„Musíme získat Carterovu DNA,“ podotknu. „Za každou cenu.“

„Já vím, já vím. Pracuju na tom. Ty si potřebuješ trochu odpočinout, šéfe.“

„To potřebuju pořád. A jak dobře víme, jelikož jsem právník, nesmím jeho DNA získat žádným nelegálním způsobem.“

„Zatímco já můžu, že?“ Usměje se a napije se kafe. Servírka přinese to moje a jemu dolije.

„Možná. To probereme později. Teď bude pár týdnů nejspíš dost vyplašený z toho mého telefonátu. Dobře mu tak. Určitě někde udělá chybu a my budeme u toho.“

„Kam máš teď namířeno?“

„Do Savanny. Zdržím se pár dní a pak jedu na Floridu.“

„Na Floridu. Do Seabrooku?“

„Ano, do Seabrooku. Rozhodl jsem se, že ten případ vezmu.“

Frankieho výraz toho nikdy moc neprozradí. Zřídka mrká, hlas má velice vyrovnaný a monotónní, jako kdyby odměřoval každé slovo. Ve věznici byla pokerová tvář základem pro přežití. Běžně trávil dlouhá období na samotce. „Vážně?“ zeptá se. Zjevně má ohledně Seabrooku pochybnosti.

„Ten chlap je nevinný, Frankie. A nemá právníka.“

Dorazí tácy s jídlem a my se chvíli věnujeme máslu, sirupu a pálivé omáčce. Zmíněný případ ze Seabrooku už v naší kanceláři leží skoro tři roky, během nichž jsme my, zaměstnanci, diskutovali o tom, jestli ho máme, nebo nemáme vzít. To v naší branži není nic nezvyklého. Nikoho nejspíš nepřekvapí, že jsme zavaleni poštou od trestanců ze všech padesáti států. Všichni tvrdí, že jsou nevinní, jenže propastná většina není, takže pečlivě přebíráme a ověřujeme a přijímáme jen ty s nejjasnějšími důkazy neviny. I tak se dopouštíme chyb.

„Mohlo by to tam být docela nebezpečné,“ poznamená Frankie.

„Já vím. Dlouho jsme to odkládali. On tam mezitím počítá dny, odpykává trest za někoho jiného.“

Frankie žvýká palačinku a nepatrně přikyvuje. Pořád není přesvědčený.

„Utekli jsme snad někdy z náročného boje, Frankie?“ zeptám se.

„Možná tohle je zrovna jeden z těch případů, které je lepší nechat být. Odmítat koneckonců musíš každý den. A tenhle je nebezpečnější než všechny ostatní. Na nedostatek potenciálních klientů si přece nemůžeš stěžovat.“

„Že bys najednou vyměknul?“

„Ne. Jen nechci, abys přišel k úhoně. Mě nikdy nikdo nevidí, Cullene. Já žiju a pracuju ve stínech. Tvoje jméno stojí na žádostech. Když se začneš vrtat v minulosti tak nechutného místa, jako je Seabrook, mohl bys proti sobě popudit dost nepříjemné lidi.“

Usměju se a řeknu: „O důvod víc, proč se do toho pustit.“

Když z restaurace odcházíme, stojí už slunce na obloze. Na parkovišti se náležitě chlapsky obejmeme a rozloučíme se. Nemám nejmenší ponětí, kterým směrem Frankie jede, a to se mi na něm líbí. Každé ráno se probouzí volný, poděkuje Bohu za svůj šťastný osud, nasedne do svého komfortního pickupu, jednoho z posledních modelů, a vyrazí za sluncem.

Jeho svoboda mě povzbuzuje a pobízí mě vpřed. Nebýt Ochránců, dodneška by se trápil ve vězeňské cele.

3

Z Opeliky v Alabamě nevede do Savanny přímá cesta. Sjedu z dálnice a začnu se proplétat střední Georgií po dvouproudých silnicích, které se s postupujícím ránem čím dál víc zaplňují. Nejedu tudy poprvé. Za posledních deset let jsem jel prakticky po všech větších silnicích v „Pásmu smrti“, od Severní Karolíny po Texas. Jednou jsem málem vzal případ v Kalifornii, ale Vicki mi to zamítla. Nemám rád letiště a s naším rozpočtem si nemůžeme dovolit létat sem a tam. A tak trávím spoustu času za volantem, vypiju spoustu kafe a poslechnu si spoustu audioknížek. Střídám úseky hlubokého, tichého rozjímání s činorodými chvílemi na telefonu.

V jednom městečku jedu kolem okresního soudu a zahlédnu tři mladé právníky, kteří právě ve svých nejlepších oblecích spěchají do budovy, nepochybně kvůli něčemu důležitému. Ještě nedávno bych klidně mohl být jedním z nich.

Když jsem poprvé opustil svět práva, bylo mi třicet a měl jsem pro to dobrý důvod.

To ráno začalo otřesnou zprávou o dvou šestnáctiletých bílých teenagerech, chlapci a dívce, kteří byli nalezeni mrtví s podříznutým hrdlem. Oba byli pohlavně zneužiti. Podle všeho parkovali v odlehlé části okresu, kde je přepadla skupinka černošských mladíků a sebrala jim auto. To se našlo o několik hodin později. Někdo z gangu zjevně začal mluvit.

Proběhlo zatýkání. Vyjasňovaly se podrobnosti.

To byl v Memphisu běžný průběh ranních zpráv. Ztrápené veřejnosti se hlásilo násilí uplynulé noci a lidé si denně kladli tutéž otázku: „Jak dlouho to ještě vydržíme?“

Každopádně tohle byla i na Memphis šokující událost.

Sledovali jsme spolu s Brooke zprávy z postele, jako obyčejně, se šálkem ranní kávy. Po první reportáži jsem zamručel: „To bude hrůza.“

„Už to hrůza je,“ opravila mě.

„Vždyť víš, jak to myslím.“

„Dostaneš jednoho z nich?“

„Začni se modlit,“ řekl jsem. Ve chvíli, kdy jsem vstoupil do sprchy, už se mi dělalo nevolno a vymýšlel jsem, jak se omluvit z kanceláře. Neměl jsem chuť k jídlu a vynechal jsem snídani. Než jsem se připravil k odchodu, zazvonil mi telefon. Můj nadřízený mě pobízel, ať si pospíším. Políbil jsem Brooke na rozloučenou a řekl: „Popřej mi hodně štěstí. Čeká mě dlouhý den.“

Kancelář veřejného obhájce se nachází v centru v budově trestní justice. Když jsem v osm ráno vstoupil do budovy, vypadalo to tam jako v márnici. Všichni se krčili ve svých kancelářích a dělali, že tam nejsou. O pár minut později nás náš nadřízený svolal do zasedačky. V oddělení závažných zločinů nás bylo šest, a jelikož jsme pracovali v Memphisu, měli jsme spoustu klientů. Já tu byl ve svých třiceti nejmladší, a když jsem se rozhlédl po místnosti, bylo mi jasné, že to dnes padne na mě.

Šéf nám sdělil: „Vypadá to, že je jich pět, všichni už jsou zatčení. Věk od patnácti do sedmnácti. Dva jsou ochotní mluvit. Zdá se, že ta děcka zastihli na zadním sedadle jeho auta, kde si to zrovna rozdávali. Čtyři z pěti obžalovaných usilují o členství v gangu Ravens, a každý, kdo chce být přijatý, musí znásilnit bílou holku. Blondýnu. Crissy Spanglerová byla blondýna. Rozkazy vydával jejich vůdce, jistý Lamar Robinson. Toho kluka, Willa Fostera, přivázali ke stromu a musel se dívat, jak se na Crissy postupně střídají. Když odmítal ztichnout, zohavili ho a podřízli mu krk. Fotografie pořízené memphiskou policií jsou na cestě.“

Všichni jsme stáli oněmělí hrůzou a snažili se ty informace vstřebat. Pohlédl jsem na okno zavřené na kličku. Napadlo mě, že bych z něj mohl skočit po hlavě dolů na parkoviště, a připadalo mi to jako docela rozumný plán.

Šéf pokračoval: „Vzali Willovo auto a na jižní Třetí projeli na červenou. Moc chytří kluci. Tři z nich zastavili policisté, všimli si krve a zatkli je. Dva začali mluvit a vylíčili podrobnosti. Oba tvrdili, že to udělali ti ostatní, ale z jejich výpovědí vyplývá, že se na tom podíleli všichni. Pitva proběhne dnes dopoledne. Nemusím snad podotýkat, že jsme v tom až po uši. Předběžné slyšení je ohlášeno dnes na druhou odpolední a bude to cirkus. Všude jsou novináři a podrobnosti unikají horem dolem.“

Začal jsem se pomaličku sunout k oknu. Vtom jsem uslyšel, jak říká: „Poste, vy máte patnáctiletého Terrence Lattimora. Pokud vím, ten zatím nemluví.“

Když rozdělil ostatní úkoly, řekl nám: „Okamžitě vyrazte do věznice a seznamte se s novými klienty. Uvědomte policii, že je nikdo nesmí vyslýchat bez vaší přítomnosti. Jsou to členové gangu, takže nejspíš nebudou moc spolupracovat, přinejmenším takhle zpočátku.“

Když skončil, pohlédl po řadě na každého z nás, na jednoho nešťastníka po druhém, a řekl: „Je mi líto.“

O hodinu později jsem vcházel do městské věznice, když vtom na mě kdosi, nejspíš nějaká novinářka, křikl: „Vy zastupujete jednoho z těch vrahů?“

Dělal jsem, že ji neslyším, a šel dál.

Když jsem vstoupil do malé cely předběžného zadržení, Terrence Lattimore měl pouta na zápěstích i kotnících a řetězem byl připoutaný ke kovové židli. Jakmile jsme osaměli, vysvětlil jsem mu, že jsem byl přidělen na jeho případ a potřebuju mu položit několik otázek, pro začátek jen základní informace. Jen se ušklíbl a dál na mě nehnutě zíral. Možná mu bylo teprve patnáct, ale byl to drsný kluk, který už v životě viděl ledacos. Zocelený každodenním bojem o přežití ve světě gangů, drog a násilí. Nenáviděl mě i všechny ostatní bělochy. Tvrdil mi, že nemá adresu, a řekl mi, ať se držím zpátky od jeho rodiny. V trestním rejstříku měl dvě vyloučení ze školy a čtyři obvinění před soudem pro mladistvé, přičemž ve všech případech figurovalo násilí.

Kolem poledne jsem byl připravený dát výpověď a jít si hledat jinou práci. Když jsem před třemi lety nastoupil do kanceláře veřejného obhájce, udělal jsem to jen proto, že jsem nesehnal místo v žádné právnické firmě. Po třech letech pachtění v nejhlubších stokách naší trestní justice jsem si zcela vážně pokládal otázku, proč jsem se vůbec rozhodl jít na práva. Upřímně jsem si nevzpomínal. Moje kariéra mě přiváděla do každodenního kontaktu s lidmi, kterým bych se jinak nejspíš obloukem vyhnul.

Oběd nepřipadal v úvahu, protože by do sebe nikdo stejně nebyl schopný dostat ani sousto. Nás pět vyvolených se vrátilo na schůzku s naším šéfem a prohlédli jsme si fotografie z místa činu a pitevní zprávu. Kdybych přece jen byl něco snědl, skončilo by to teď na podlaze.

Jak to proboha trávím svůj život? Coby trestnímu obhájci už mi skutečně lezla krkem otázka: „Jak nejlépe zastupovat osobu, o které vím, že je vinna?“ Na právech se nám vždycky dostalo standardní odpovědi: „Inu, právo na obhajobu má každý. Tak to stojí v ústavě.“

Jenže já už tomu nevěřil. Ve skutečnosti existují zločiny tak odporné a kruté, že vrah by měl být buďto 1) usmrcen, pakliže jste zastánci trestu smrti, nebo 2) uvězněn na doživotí, pakliže zastánci trestu smrti nejste. Když jsem z té otřesné schůzky odcházel, sám jsem si nebyl jistý, ke které možnosti bych se přiklonil.

Odebral jsem se do své zastrčené kanceláře, kde byly přinejmenším dveře, které se daly zamknout. Z okna jsem se díval na chodník dole a představoval si, jak vyskočím ven a bezpečně odplachtím někam do dáli na exotickou pláž, kde mě čeká báječný život, v němž si budu dělat hlavu jenom s tím, který chlazený nápoj si dám příště. Brooke se mnou v tom snu překvapivě nebyla. Probralo mě náhle zvonění telefonu.

A nebyl to sen, ale halucinace. Všechno se najednou dělo zpomaleně a já ze sebe málem nedokázal vypravit ani „Haló“. Volající se představila jako novinářka a že prý má jen několik otázek ohledně těch vražd. Jako kdyby čekala, že se s ní o tom případu skutečně budu vybavovat. Zavěsil jsem. Uplynula hodina a já si nevzpomínal, co jsem během ní dělal. Byl jsem celý otupělý, bylo mi nevolno a měl jsem nutkání sebrat se a prostě odtud utéct. Vybavilo se mi, že jsem volal Brooke a sdělil jí tu hroznou novinu, že jsem jedním z těch pěti.

První slyšení ve dvě odpoledne bylo přesunuto z malé síně do větší, a ani ta nestačila. V Memphisu je kvůli místní míře zločinnosti spousta policistů a většina z nich se to odpoledne nacházela v budově soudu. Hlídali dveře a prohledávali všechny novináře a diváky. V soudní síni stáli ve dvojstupu ve středové uličce a podél tří zdí.

Bratranec Willa Fostera dělal u městských hasičů. Dorazil se skupinou kolegů a vypadalo to, že jsou připravení každým okamžikem zaútočit. Několik černochů se stáhlo do zadního kouta na opačné straně, co nejdál od rodinných příslušníků obětí. Novináři byli všude, ale bez kamer a fotoaparátů. Mezi nimi se potloukali zvědaví právníci, kteří s případem neměli nic společného.

Vstoupil jsem služebním vchodem do porotní místnosti a vykoukl dveřmi na shromážděný dav. Síň praskala ve švech.

Napětí by se dalo krájet.

Soudce usedl na stolici a požádal o klid. Byla předvedena pětice obžalovaných, všichni ve stejných oranžových kombinézách, všichni připoutaní k jednomu řetězu. Diváci na ten výjev zprvu jen valili oči. Soudní portrétisté se pustili do práce. Další policisté nastoupili do řady za těch pět jako štít. Obžalovaní stáli před lavicí a všichni klopili zrak k podlaze. Jakýsi mocný, důrazný hlas zezadu zavolal: „Nechte je zhoupnout! Nechte je zhoupnout!“ Několik policistů se ihned začalo k dotyčnému tlačit, aby ho umlčeli.

Nějaká žena plačtivě zakvílela.

Já se šel postavit za Terrence Lattimora, po bok svých čtyř kolegů. Cestou jsem pohlédl na lidi usazené v prvních dvou řadách. Zjevně šlo o blízké obětí a hleděli na mě s čirou nenávistí.

Nenáviděn vlastním klientem. Nenáviděn jeho oběťmi. Co jsem v té soudní síni vůbec pohledával?

Soudce zaklepal kladívkem a řekl: „Žádám o zachování klidu v této soudní síni. Toto je první slyšení, jehož účelem je zjistit totožnost obžalovaných a ubezpečit se, že jsou zastupováni obhájcem. Nic víc. Tak, kdo z vás je pan Lamar Robinson?“

Robinson zvedl hlavu a cosi zamumlal.

„Kolik je vám let, pane Robinsone?“

„Sedmnáct.“

„Jako zástupce vám byla přidělena slečna Julie Showalterová z kanceláře veřejného obhájce. Setkal jste se s ní?“

Moje kolegyně Julie udělala krok vpřed a postavila se mezi Robinsona a vedlejšího mladíka. Protože obžalovaní byli spoutaní dohromady, právníci se museli zdržovat za nimi. V soudní síni se pouta a řetězy obžalovaným prakticky vždy sundávaly a skutečnost, že v tomto případě tak učiněno nebylo, vypovídala hodně o soudcově rozpoložení.

Robinson se ohlédl doprava na Julii a pokrčil rameny.

„Přejete si, aby vás zastupovala, pane Robinsone?“

„Můžu mít černošských právníka?“ zeptal se.

„Můžete si najmout, koho chcete. Máte peníze na soukromého právníka?“

„Možná.“

„Dobře, probereme to později. Další je pan Terrence Lattimore.“ Terrence na soudce hleděl, jako kdyby nejradši podřízl krk i jemu.

„Kolik je vám let, pane Lattimore?“

„Patnáct.“

„Máte peníze na soukromého právníka?“

Zavrtěl hlavou, že ne.

„Přejete si, aby vás zastupoval pan Cullen Post z kanceláře veřejného obhájce?“

Pokrčil rameny, jako kdyby mu to bylo fuk.

Soudce pohlédl na mě a zeptal se: „Pane Poste, setkal jste se se svým klientem?“

Pan Post nemohl odpovědět. Otevřel jsem ústa, ale nevyšla z nich ani hláska. Ustoupil jsem o krok vzad a dál civěl na stolici, odkud na mě nevzrušeně hleděl slavný soud. „Pane Poste?“

V soudní síni bylo ticho a klid, ale mně se v uších ozývalo nepochopitelné pronikavé pískání. Kolena jsem měl jako z vody, ztěžka se mi dýchalo. Ustoupil jsem o další krok, pak jsem se otočil a vmáčkl se do stěny z policistů. Dostal jsem se k zábradlí, otevřel branku u svých kolen a vykročil středovou uličkou. Ramenem jsem se otíral o řadu policistů, ale žádný z nich se mě nepokusil zastavit. Jeho Ctihodnost pronesla cosi jako: „Kam to jdete, pane Poste?“ Pan Post neměl ponětí.

Dostal jsem se ke vstupním dveřím, nechal soudní síň za zády a pokračoval rovnou na pánské toalety, kde jsem se zamkl v kabince a začal zvracet. Dávil jsem tak dlouho, dokud jsem se nadobro nevyprázdnil, potom jsem přešel k umyvadlu a opláchl si obličej. Měl jsem neurčitý pocit, že jsem ve výtahu, ale nevnímal jsem čas, prostor, zvuk ani pohyb. Nevzpomínám si, jak jsem se dostal z budovy.

Najednou jsem seděl v autě a ujížděl na východ po Poplar Avenue, pryč z centra. Nechtěně jsem vjel do křižovatky na červenou a jen těsně unikl děsivé srážce. Slyšel jsem za sebou rozzlobené troubení. V jednu chvíli jsem si uvědomil, že jsem v soudní síni zapomněl aktovku, a to mi vyloudilo úsměv na rtech. Už ji nikdy neuvidím.

Moji prarodiče z máminy strany žili na malém statku patnáct kilometrů západně od Dyersburgu v Tennessee, kde jsem se narodil. Dorazil jsem tam někdy v průběhu odpoledne. Naprosto jsem ztratil pojem o plynutí času a nevzpomínám si, že bych se vědomě rozhodl, že pojedu do svého rodného města. Prarodiče můj příjezd překvapil, ale prý brzy pochopili, že potřebuju pomoc. Vyptávali se mě, co se stalo, ale já na všechny otázky reagoval jen prázdným pohledem. Uložili mě do postele a zavolali Brooke.

Později večer mě zdravotníci naložili do sanitky. V doprovodu Brooke jsem absolvoval tříhodinovou cestu do psychiatrické nemocnice nedaleko Nashvillu. V Memphisu nebyla volná lůžka a já se tam beztak nechtěl vracet. V následujících dnech jsem zahájil léčení, které sestávalo z prášků a dlouhých sezení s psychiatry, a pomalu jsem se začal vyrovnávat se svým zhroucením. Po měsíci nás pojišťovna uvědomila, že mi utahuje kohoutek. Bylo na čase odejít a já byl připravený dát nemocnici sbohem.

Odmítl jsem se vrátit do našeho bytu v Memphisu a zůstal jsem bydlet u prarodičů. V této době jsme se s Brooke rozhodli náš vztah ukončit. Už zhruba v polovině našeho tříletého manželství jsme oba pochopili, že nedokážeme strávit zbytek života společně, a že kdybychom se o to snažili, jen bychom si zadělali na spoustu trápení. Zpočátku jsme to spolu nijak neprobírali a zřídka jsme se hádali nebo se kvůli něčemu přeli. Až během těch neradostných dnů na statku jsme bůhvíjak sebrali odvahu promluvit si upřímně. Pořád jsme se navzájem milovali, ale už jsme se začali jeden druhému vzdalovat. Nejdřív jsme se dohodli, že si na zkoušku dáme roční pauzu, ale i od toho jsme nakonec ustoupili. Nikdy jsem jí nevyčítal, že mě opustila kvůli mému nervovému zhroucení. Sám jsem chtěl z toho vztahu pryč a ona také. Rozešli jsme se oba se zlomeným srdcem, ale přísahali jsme si, že zůstaneme přáteli, nebo se o to aspoň pokusíme. Ani to se nepodařilo.

Zatímco z mého života mizela Brooke, zaklepal místo ní na dveře Bůh. Zjevil se v osobě otce Bennieho Drakea, episkopálního kněze z mého rodného kostela v Dyersburgu. Benniemu bylo něco kolem čtyřicítky a byl to pohodový, moderní člověk s jadrným jazykem. Většinou nosil vyšisované džíny, k nim vždy černé sako s kolárkem a brzy se stal hlavním zdrojem pozitivní nálady v době mé rekonvalescence. Zprvu za mnou docházel jednou týdně a zakrátko už jsme se vídali téměř denně a já nežil prakticky pro nic jiného než pro naše dlouhé rozhovory na zápraží. Od samého začátku jsem mu důvěřoval a svěřil jsem se mu, že netoužím vracet se k právu. Bylo mi teprve třicet a chtěl jsem si najít jinou cestu, jak pomáhat druhým. Nehodlal jsem strávit život podáváním žalob nebo hájením provinilců nebo prací ve stresujícím prostředí právnické firmy. Čím víc jsem se sbližoval s Benniem, tím víc jsem si přál být jako on. A on ve mně také něco viděl, protože mi navrhl, ať zkusím popřemýšlet, jestli bych se nechtěl stát knězem. Trávili jsme dlouhé chvíle ve společných modlitbách a ještě delší v rozhovorech a já postupně začal cítit, že mě Bůh volá do svých řad.

Osm měsíců po své poslední návštěvě soudní síně jsem se přestěhoval do Alexandrie ve Virginii a vstoupil do semináře, kde jsem následující tři roky strávil pilným studiem. Abych měl z čeho žít, přivydělával jsem si dvacet hodin týdně jako rešeršní asistent v jedné mamutí právnické firmě ve Washingtonu. Tu práci jsem nenáviděl, ale dokázal jsem své opovržení skrývat. Přinejmenším jsem si díky ní každý týden připomínal, proč jsem tuhle profesi opustil.

Ve třiatřiceti jsem byl vysvěcen a dostal místo pomocného kněze v episkopálním kostelu na Drayton Street v historické čtvrti Savanny. Vikářem tu byl Luther Hodges, skvělý člověk, který už dlouhá léta docházel také do zdejší věznice. Jeho strýc zemřel za mřížemi a on byl pevně rozhodnutý pomáhat těm, na které ostatní zapomněli. Tři měsíce po svém přesunu do Savanny jsem se seznámil s panem Francoisem Tatumem, skutečně zapomenutou duší.

Když jsem o dva roky později odváděl Frankieho z věznice, byly to ty nejúžasnější chvíle mého života. Našel jsem svoje poslání. Díky zásahu shůry jsem poznal Vicki Gourleyovou, která měla svoje vlastní poslání.

4

Ochránci sídlí v koutě jednoho starého skladiště na Broad Street v Savanně. Zbytek obří budovy využívá podlahářská firma, kterou Vicki před lety prodala. Skladiště pořád patří jí a pronajímá ho svým synovcům, kteří firmu vedou. Většinu jejích příjmů z nájmu spolknou Ochránci.

Když zaparkuju a vejdu do našich kanceláří, je skoro poledne. Neočekávám, že mě někdo bude vítat s fanfárami, a také nevítá. Není tu žádná recepční ani recepce, žádný příjemný prostor k přijímání klientů. Všichni jsou ve vězení. Nevyužíváme sekretářky, protože si je nemůžeme dovolit. Sami ťukáme do klávesnice, zakládáme dokumenty do kartotéky, plánujeme si rozvrh, zvedáme telefon, děláme kafe a vynášíme odpad.

V poledne chodí Vicki většinou na rychlý oběd se svou matkou v pečovatelském domě o kus dál v ulici. Její bezvadně uklizená kancelář je prázdná. Pohlédnu na její stůl: jediný lístek papíru není jinde, než má být. Na příborníku za stolem stojí barevná fotografie Vicki a jejího zesnulého manžela Boyda. To on vybudoval podlahářskou firmu, a když předčasně zemřel, Vicki ji převzala a řídila ji despotickou rukou, dokud ji nevytočilo naše soudnictví a nerozhodla se založit Ochránce.

Naproti v chodbě má kancelář Mazy Ruffinová, naše hlavní právní poradkyně a mozek celé nadace. Ani ona tu právě teď není, patrně potřebovala někam odvézt nebo odněkud vyzvednout děti. Má čtyři a odpoledne se obyčejně pletou pod nohama někde tady. Jakmile se náš kout skladiště promění ve školku a školní družinu, Vicki si tiše zavře dveře. Já též, pokud jsem právě v kanceláři, což se stává zřídka. Když jsme Mazy před čtyřmi lety zaměstnali, měla dvě nekompromisní podmínky. Za prvé chtěla mít povoleno brát si do kanceláře děti, kdykoli to bude nutné. Na to, aby si platila hlídání, neměla prostředky. A druhá podmínka se týkala mzdy. K přežití nutně potřebovala šedesát pět tisíc dolarů ročně, ani o cent méně. Tolik jsme my dva s Vicki nebrali ani dohromady, jenže my nemáme děti, takže jsme si s platem nemuseli dělat takovou hlavu. Na obě podmínky jsme přistoupili a Mazy je dodneška nejlépe placenou členkou týmu.

A pořád bere mnohem méně, než by si zasloužila. Vyrostla v drsném prostředí na sídlišti na jihu Atlanty. Občas byla bez domova, ačkoli o těchto dobách moc nevypráví. Díky její inteligenci si jí povšimla jedna učitelka na střední a trochu se jí věnovala. Mazy zvládla levou zadní Morehouse College i právnickou fakultu na Emoryho univerzitě a absolvovala s vyznamenáním. Odmítla nabídky velkých firem a rozhodla se místo toho pracovat pro černošskou komunitu ve fondu právních obhájců při Národní asociaci etnických menšin. Téhle kariéry se musela vzdát, když se jí rozpadlo manželství. Jeden můj známý mi ji doporučil, když jsme hledali dalšího právníka do týmu.

Přízemí je územím těchto dvou alfa samic. Když jsem tady, trávím čas v prvním patře, zavřený v přecpané komůrce, kterou označuju za svoji kancelář. Naproti přes chodbu je zasedačka, ačkoli tady u nás moc zasedání nepořádáme. Občas ji využíváme k sepisování písemných výpovědí nebo k setkání s očištěným klientem a jeho rodinou.

Vejdu do zasedačky a rozsvítím. Uprostřed stojí podlouhlý, oválný jídelní stůl, který jsem koupil za sto dolarů na bleším trhu. Obklopuje ho různorodá sbírka deseti židlí, nastřádaných v průběhu let. Ale i když místnosti chybí styl a vkus, rozhodně nepostrádá atmosféru. Na jedné stěně, naší Zdi slávy, visí řada osmi zarámovaných zvětšených barevných portrétů našich „zachráněných“, počínaje Frankiem. Jejich usměvavé tváře jsou srdcem a duší naší nadace. Inspirují nás k tomu, abychom to nevzdávali a dál bojovali proti systému, bojovali za svobodu a spravedlnost.

Jen osm. Zatímco tisíce jiných čekají. Naše práce nikdy neskončí, a ačkoli by nás tato skutečnost mohla ubíjet, zároveň nás nesmírně motivuje.

Na druhé stěně je pět menších fotografií našich současných klientů, ve vězeňských úborech. Duke Russell v Alabamě. Shasta Brileyová v Severní Karolíně. Billy Rayburn v Tennessee. Curtis Wallace v Mississippi. Jimmy Flagler v Georgii. Dva černoši, jedna černoška, dva běloši. Barva pleti ani pohlaví v naší práci nic neznamenají. Na zbylých stěnách je nahodilá sbírka zarámovaných novinových fotografií zachycujících ony úžasné chvíle, kdy jsme s našimi nevinnými klienty vyšli z vězení. Většinou jsem na nich já společně s dalšími právníky, kteří s daným případem pomáhali. Mazy a Vicki jsou jen na některých. Úsměvy všech jsou silně nakažlivé.

Vystoupám po dalších schodech do svého podstřešního bytu. Bydlím zdarma ve třípokojovém bytě v nejvyšším patře. Nebudu popisovat, jak je vybavený. Stačí poznamenat, že dvě nejdůležitější ženy v mém životě, Vicki a Mazy, se mému bytu vyhýbají jako čert kříži. Trávím tu v průměru tak deset nocí za měsíc a zanedbání je zřetelně patrné. Ačkoli musím upřímně říct, že kdybych tu bydlel trvale, vypadalo by to tu nejspíš ještě hůř.

Osprchuju se v těsné koupelničce, pak padnu na postel.

Po dvou hodinách v kómatu mě probudí hluk zezdola. Obléknu se a vyklopýtám ven. Mazy mě přivítá ohromným úsměvem a medvědím objetím. „Gratuluju,“ opakuje pořád dokola.

„Bylo to o fous, děvče, vážně o fous. Když nám to volali, Duke už jedl steak.“

„Stačil ho dojíst?“

„Samozřejmě.“

Přiběhne mě obejmout i její čtyřletý syn Daniel. Nemá ponětí, kde jsem včera večer byl nebo co jsem dělal, ale pro objetí si rád přijde vždycky. Vicki nás slyší mluvit a přiřítí se za námi. Další objímání, další gratulace.

Když jsme v Severní Karolíně přišli o Alberta Hoovera, usadili jsme se u Vicki v kanceláři a všichni jsme to obrečeli. Tohle je mnohem lepší.

„Udělám kafe,“ navrhne Vicki.

Její kancelář je o něco větší a není zaneřáděná hračkami a skládacími stolky se všelijakými hrami a omalovánkami, takže se přesuneme k ní, abych podal hlášení. Protože jsem v průběhu celého včerejšího odpočtu byl s oběma ve spojení, většinu podrobností už vědí. Vylíčím jim svoje setkání s Dukem a potom probíráme další kroky, které v jeho případu podnikneme. Najednou nám nad hlavou nevisí žádný termín, žádné datum popravy, žádný děsivý odpočet na obzoru a je to pro nás ohromná úleva. Případy odsouzenců na smrt se vlečou hlemýždím tempem, dokud není stanoveno datum pro setkání s injekcí. Pak se všechno rozběhne zběsilou rychlostí, pracujeme nonstop, a když se nám podaří získat odklad, víme, že teď máme k dobru měsíce, ba roky, než se tatáž hrozivá panika vrátí. To ovšem neznamená, že bychom si vzali volno, protože naši klienti jsou nevinní a zoufale se snaží přežívat v noční můře věznice.

Probereme i ostatní čtyři případy, všechny naštěstí bez děsivých termínů.

Nakonec zabrousím k tradičně nejnepříjemnějšímu tématu a zeptám se Vicki: „Co rozpočet?“

Ona se jako vždy usměje a řekne: „No, jsme na mizině.“

„Já si musím jít zavolat,“ podotkne Mazy. Vstane, dá mi pusu na čelo a ještě jednou mě pochválí: „Dobrá práce, Cullene.“

Debatám o rozpočtu se snaží vyhýbat a my s Vicki ji tím nezatěžujeme. Odejde do své kanceláře a nechá nás o samotě.

Vicki řekne: „Dostali jsme šek od Cayhillovy nadace, padesát tisíc, takže pár měsíců máme z čeho platit účty.“ Náklady na naši činnost dělají půl milionu dolarů ročně a peníze získáváme prošením a žebráním u malých neziskovek a u několika mecenášů. Kdybych měl žaludek na škemrání o peníze, trávil bych polovinu svého času na telefonu, psaním dopisů a pronášením proslovů. Počet lidí, které dokážeme zachránit z vězení, se samozřejmě odvíjí od toho, kolik peněz můžeme utratit, jenže já zkrátka nemám na škemrání o peníze čas ani povahu. Už dávno jsme s Vicki dospěli k rozhodnutí, že bychom nezvládli stres související s velkým počtem zaměstnanců a s nutností neustále získávat peníze. Dáváme přednost malému, skromnému podniku, a skromní také zůstáváme.

Úspěšné očištění nespravedlivě odsouzeného člověka může zabrat roky a vyjde minimálně na dvě stě tisíc v hotovosti. Když potřebujeme peníze navíc, vždycky je nějak dáme dohromady.

„Zvládáme to,“ uklidní mě Vicki jako obyčejně. „Pracuju na grantech a sháním nové dárce. Přežijeme. Jako vždycky.“

„Obvolám zítra pár lidí,“ slíbím. I když se mi to protiví, přinutím se každý týden strávit pár hodin obtelefonováváním soucitných právníků a prošením o peníze. Mám také nevelkou síť kostelů, ze kterých občas loudím šeky. Nejsme vyloženě církevní instituce, ale poměrně tak působíme, což nám v tomto směru pomáhá.

„Předpokládám, že se chystáš do Seabrooku,“ podotkne Vicki.

„Chystám. Už jsem se rozhodl. Probíráme to tři roky a to věčné diskutování mě přestalo bavit. Věříme, že je nevinný. Je ve vězení dvaadvacet let a nemá právníka. Nikdo na tom případu nedělá, tak se ho ujmeme.“

„Mazy i já jsme pro.“

„Díky.“ Konečné slovo ohledně toho, jestli ten který případ vezmeme, nebo nevezmeme, mám ve skutečnosti já. Hodnocení každého případu věnujeme dlouhou dobu, abychom se co nejlépe seznámili se všemi fakty, a pokud je jeden z nás zásadně proti tomu, abychom daného člověka zastupovali, jdeme od toho. Seabrook nás trápil hodně dlouho, zejména proto, že je prakticky jisté, že to na našeho budoucího klienta někdo záměrně navlékl.

Vicki řekne: „Dneska večer peču cornwallská kuřata.“

„Třikrát hurá! Čekal jsem na pozvání.“ Vicki žije sama a hrozně ráda vaří, a když jsem ve městě, obyčejně se sejdeme v jejím útulném bungalovu, který stojí čtyři ulice od našich kanceláří, a dopřejeme si pořádnou večeři. Vicki si dělá starosti o moje zdraví a stravovací návyky. Mazy si dělá starosti o můj milostný život, jenže ten prakticky neexistuje, proto si s ním já žádné starosti nedělám.

5

Městečko Seabrook je takový zapadákov na severu Floridy, daleko od roztahující se nové výstavby a vesniček pro důchodce. Do Tampy jsou to dvě hodiny na jih, do Gainesvillu hodinu na východ. Přestože k moři je to pouhých pětačtyřicet minut po dvouproudé silnici, místní pobřeží nikdy neupoutalo pozornost hektických floridských developerů. Seabrook je s jedenácti tisíci obyvateli centrem Ruizova okresu a střediskem většiny komerčních aktivit této zaostalé oblasti. Úbytek obyvatelstva trochu přibrzdila hrstka důchodců, které sem přilákala vyhlídka na laciné bydlení v mobilních domcích. Hlavní třída se zatím poměrně drží, prázdných budov je tu pomálu, a na okraji města lze dokonce se slevou koupit pár velkých domů. Budova soudu ve španělském stylu je hezká a zachovalá a přes dvě desítky právníků se pilně věnují každodenním právním záležitostem okresu.

Před dvaadvaceti lety byl jeden z nich nalezen zavražděný ve své kanceláři a Seabrook se poprvé v dějinách dostal na titulní stranu novin. Dotyčný se jmenoval Keith Russo a v době smrti mu bylo třicet sedm let. Jeho tělo bylo nalezeno na podlaze za psacím stolem a všude kolem byla krev. Byl dvakrát střelen do hlavy brokovnicí ráže dvanáct a z jeho obličeje prakticky nic nezůstalo. Fotografie z místa činu byly otřesné, vyloženě se z nich dělalo špatně, přinejmenším některým z porotců. Keith onoho osudného prosincového dne zůstal v kanceláři sám a pracoval dlouho do večera. Krátce před jeho smrtí někdo odpojil kancelář od přívodu elektřiny.

Keith provozoval v Seabrooku právnickou praxi jedenáct let, společně se svou partnerkou a manželkou Dianou Russovou. Děti neměli. V samých počátcích své firmy pracovali tvrdě jako praktičtí právníci, ale oba chtěli postoupit na vyšší příčku a uniknout suchopárnému sepisování posledních vůlí a smluv a vyplňování rozvodových formulářů. Toužili proniknout k soudu a začít těžit z lukrativního státního občanskoprávního systému. Na tomto poli však panoval tvrdý konkurenční boj a nebylo snadné dostat se k větším případům.

V době Keithovy vraždy byla jeho manželka u kadeřnice. Jeho tělo nalezla o tři hodiny později, když nepřišel domů a nebral jí telefon. Po manželově pohřbu se stáhla do ústraní a celé měsíce truchlila. Zavřela kancelář, prodala firemní prostory, a nakonec prodala i dům a vrátila se do Sarasoty, odkud pocházela. Inkasovala dva miliony dolarů na životním pojištění a zdědila Keithův podíl na jejich společném majetku. Vyšetřovatelé se o životní pojistku zajímali, ale vyšetřování se tímto směrem neubíralo. Oba manželé už od svatby pevně zastávali názor, že životní pojištění je nesmírně důležité. Dianin život byl pojištěn na stejnou částku.

Zpočátku nebyli žádní podezřelí, dokud Diana nezmínila jistého Quincyho Millera, značně nepřátelského bývalého klienta jejich firmy. Čtyři roky před vraždou Keith řešil Quincyho rozvod a klient byl s výsledkem silně nespokojený. Soudce mu stanovil vyšší alimenty a příspěvky na dítě, než si Quincy mohl dovolit, a to mu zničilo život. Když chtěl podat odvolání, neměl dost peněz na právnické poplatky, Keith se případu vzdal, přestal Quincyho zastupovat a termín pro podání odvolání vypršel. Quincy si slušně vydělával jako dopravní řidič pro jednu místní společnost, jenže o místo přišel, když mu jeho bývalá manželka nechala obstavit mzdu kvůli neplnění platebních povinností. Protože neměl finanční prostředky, vyhlásil osobní bankrot, a nakonec z oblasti utekl. Byl však dopaden, vrácen do Seabrooku, poslán do vězení coby neplatič a odseděl si tři měsíce, než ho soudce nechal jít. Znovu utekl a následně byl zatčen v Tampě za prodej drog. Odseděl si rok a pak byl podmínečně propuštěn.

Ze všech svých problémů samozřejmě vinil Keitha Russa. Většina právníků ve městě mu tiše dávala za pravdu v tom, že Russo mohl být při prosazování jeho zájmů průbojnější. Keith rozvodová řízení nesnášel a připadalo mu ponižující, že se jimi on, budoucí významný soudní právník, musí zabývat. Podle Diany se Quincy minimálně při dvou příležitostech zastavil v jejich kanceláři, vyhrožoval zaměstnancům a žádal, ať mu jeho bývalého právníka zavolají. Neexistuje záznam o tom, že by na něj někdo volal policii. Diana rovněž tvrdila, že jim Quincy volal domů a vyhrožoval, ale oni si z toho nikdy nedělali tolik, aby si kvůli tomu nechali změnit číslo.

Vražedná zbraň se nenašla. Quincy přísahal, že brokovnici nikdy nevlastnil, ale jeho exmanželka pověděla policii, že podle ní jednu měl. Zvrat ve vyšetřování přišel dva týdny po vraždě, když policie na základě soudního příkazu zabavila Quincyho auto. V kufru objevili baterku s čočkou potřísněnou drobnými kapičkami jakési hmoty. Předpokládali, že jde o krev. Quincy trval na tom, že baterku v životě neviděl, ale podle jeho manželky mu patřila.

Odtud byl jen krůček k pracovní teorii a vražda byla vyřešena. Policie věřila, že Quincy útok pečlivě naplánoval a počkal si, až bude Keith pracovat dlouho do večera a zůstane v kanceláři sám. V rozvaděči za budovou přestříhal elektrické kabely, vešel odemčenými zadními dveřmi, a jelikož v kanceláři několikrát byl, přesně věděl, kde Keitha najde. Ve tmě si svítil baterkou, vrazil do Keithovy kanceláře, dvakrát vypálil z brokovnice a utekl. Vzhledem k množství krve na místě činu se dalo předpokládat, že kapičky potřísnily mnoho věcí v místnosti.

V boční uličce o dva bloky dál viděla feťačka Carrie Hollandová, jak z okolí místa činu utíká nějaký černoch. Připadalo jí, že nese jakousi hůl nebo něco podobného, nebyla si jistá.

Quincy je černoch. V Seabrooku žije osmdesát procent bělochů, deset procent černochů a deset procent Latinoameričanů. Carrie nebyla schopná potvrdit Quincyho totožnost, ale přísahala, že je zhruba stejně vysoký a stavěný jako ten muž, kterého viděla.

Quincyho soudem přidělený obhájce uspěl s žádostí o změnu místa konání procesu, a tak se vše přesunulo do sousedního okresu. V něm žilo osmdesát tři procent bělochů. V porotě zasedal jediný černoch.

Celý případ se točil kolem té baterky nalezené v kufru Quincyho auta. Odborník na analýzu stop krve z Denveru dosvědčil, že vzhledem k poloze těla, pravděpodobné dráze výstřelu z brokovnice, výšce zemřelého a útočníka a čirému množství krve nalezené na zdech, podlaze, knihovnách a příborníku, si je naprosto jistý, že se baterka nacházela na místě střelby. Tajemné tečky na její čočce vyhodnotil jako „zpětnou spršku po zásahu“. Byly příliš malé na to, aby se daly použít pro jakékoli testy, takže se nepotvrdilo, zda skutečně jde o Keithovu krev. Odborník se tím však nenechal vyvést z míry a tvrdil, že to krev jednoznačně je.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ochránci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.